П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/4441/25	

Перша інстанція: суддя Брагар В. С.,
повний текст судового рішення
складено 11.02.2026, м. Миколаїв
П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
Головуючої судді Голуб В.А.,
суддів Осіпова Ю.В., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Селянського (Фермерського) господарства "АРТУР" на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2026 року у справі № 400/4441/25 за адміністративним позовом Селянського (Фермерського) господарства "АРТУР" до Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови від 27.02.2025 № 1629/14/29/07/23084212-ДПС,
В С Т А Н О В И В:
До Миколаївського окружного адміністративного суду звернулось Селянське (фермерське) господарство «АРТУР» (далі також – позивач, СФГ «АРТУР») з адміністративним позовом до Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (далі також – відповідач, Міжрегіональне управління), в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову від 27.02.2025 № 1629/14/29/07/23084212-ДПС.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2026 року суд відмовив у задоволенні позову в повному обсязі.
Не погоджуючись із рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу. Так, представник Селянського (Фермерського) господарства "АРТУР" вказав, що у податкового органу не було підстав для проведення фактичних перевірок у частині дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору й оформлення трудових відносин із працівниками (найманими особами). Крім того, фактична перевірка проведена за відсутності платника податків, якого перевіряли, а наказ та направлення на перевірку не були вручені платнику податків чи його уповноваженій особі. А тому податковий орган не мав повноважень приступати до проведення перевірок, і складені за їхніми результатами акти не можуть бути підставою для прийняття будь-яких рішень щодо накладення штрафу на позивача.
Апелянт наголошує, що посадові особи господарства не були присутні при проведенні перевірки, що й зазначено в акті № 1629/14/29/07/23084212 від 03.02.2025.
Поряд із цим, під час розгляду справи щодо порушення законодавства про працю позивач був позбавлений права бути присутнім при такому розгляді, ознайомлюватися з матеріалами, надавати пояснення, докази тощо.
Апелянт зауважує, що матеріали фактичних перевірок не містять будь-яких доказів фактичного допуску вказаних осіб до роботи без оформлення трудового договору (контракту), а саме доказів того, що зазначені особи виконували роботу для позивача, що така робота має ознаки виконання певної трудової функції (щодо кожної особи) та, відповідно, що така діяльність повинна бути врегульована нормами трудового законодавства. Також апелянт наголошує, що податковий орган та Держпраця не можуть посилатися на допуск позивачем до роботи осіб, яких навіть не ідентифіковано за відповідними документами.
Також апелянт звертає увагу на тому, що зміст ч. 3 ст. 16 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» чітко вказує на те, що у період дії воєнного стану у разі виконання в повному обсязі та у встановлений строк приписів про усунення порушень, виявлених під час здійснення позапланових заходів державного нагляду (контролю), штрафи, передбачені ст. 256 Кодексу законів про працю України, не застосовуються.
Враховуючи вищевикладене, апелянт просить задовольнити скаргу, скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.
Представником Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці до суду надано відзив на апеляційну скаргу. Так, відповідач зауважив, що правомірність проведення фактичної перевірки не є предметом розгляду у даній справі. Доказів оскарження наказу про проведення фактичної перевірки та складених податкових повідомлень-рішень за її результатами позивачем до суду надано не було. Крім того, відповідач наголосив, що у разі виявлення податковим органом фактів порушення вимог законодавства про працю, фіксації їх у складеному цим органом акті перевірки та надання його Держпраці в порядку взаємодії цих органів для виконання покладених на них завдань, Держпраці відповідно до закону наділена повноваженнями притягати до відповідальності суб`єктів таких правопорушень, зокрема накладати штрафи у розмірі та в порядку, визначеному законодавством.
Поряд із цим, Міжрегіональним управлінням було направлено всю кореспонденцію, яка зазначена позивачем, на адресу реєстрації СФГ «АРТУР», у тому числі й було повідомлено про місце, дату і час розгляду справи щодо порушення законодавства про працю.
По суті виявлених порушень відповідач зазначив, що у товарно-транспортних накладних за період липень - листопад 2023 року водіями СФГ «АРТУР» зазначені фізичні особи, які виконували роботу в інтересах позивача. Проте позивач не подавав повідомлень про прийняття вказаних осіб на роботу та не нараховував їм заробітну плату у відповідні періоди, що свідчить про використання незадекларованої праці. Крім того, відносини між СФГ «АРТУР» та вказаними особами мають ознаки трудових, оскільки праця водіїв є систематичною, здійснюється за завданням роботодавця та з використанням його ресурсів.
Щодо можливості застосування санкцій у період дії воєнного стану відповідач зазначив, що підставою для прийняття постанови про накладення штрафу став акт фактичної перевірки Головного управління ДПС у Миколаївській області № 1629/14/29/07/23084212 від 03.02.2025, складений у межах законних повноважень податкового органу. Оскільки щодо позивача позаплановий захід державного нагляду (контролю) Міжрегіональним управлінням не проводився, а припис про усунення порушень не видавався, положення ст. 16 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
З огляду на вказане, відповідач просить залишити без задоволення апеляційну скаргу Селянського (Фермерського) господарства «АРТУР», а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2026 року у справі № 400/4441/25 - без змін.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач є юридичною особою, зареєстрованою 30.04.1996, перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС у Миколаївській області, основним видом діяльності є 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур. 
Головним управлінням ДПС у Миколаївській області (далі – ГУ ДПС у Миколаївській області) листом від 05.02.2025 вих. № 1138/5/14-29-07-07-01 надано до Міжрегіонального управління копію Акта фактичної перевірки щодо дотримання норм законодавства з питань дотриманням роботодавцем законодавства щодо укладення трудових договорів, оформлення трудових відносин з найманими працівниками за період з 01.02.2022 по 31.01.2025 № 1629/14/29/07/23084212 від 03.02.2025 з додатками щодо фактичної перевірки у господарському об`єкті за адресою: вул. Приммайданчик, буд. 8, м. Південноукраїнськ, Вознесенський район, Миколаївська область, де здійснює господарську діяльність СФГ «АРТУР» (ЄДРПОУ 23084212), яка була проведена у період з 23.01.2025 по 31.01.2025 (далі – Акт).
Листом № ПД/2/1487-25 від 11.02.2025 Міжрегіональним управлінням було направлено позивачу, як особі, стосовно якої ініційовано адміністративне провадження, повідомлення про початок адміністративної провадження. Повідомлено про одержання 07.02.2025 першим заступником начальника Міжрегіонального управління Денисом Мезенком від ГУ ДПС у Миколаївській області Акту та початку адміністративного провадження, із доданням пам`ятки про права та обов`язки учасників адміністративного провадження (рекомендований лист № 5401807045132 від 11.02.2025).
Листом № ПД/2/1503-25 від 11.02.2025 Міжрегіональним управлінням було направлено позивачу запрошення, як учаснику адміністративного провадження на слухання у адміністративній справі «Про накладення штрафу на СФГ «АРТУР» за порушення законодавства про працю, передбаченого частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України», призначеного на 27.02.2025 о 10:00 год. (рекомендований лист № 5401807045132 від 11.02.2025).
Під час слухання справи відповідачем було, зокрема, встановлено за наслідками фактичної перевірки Головного управління ДПС у Миколаївській області складений Акт. За результатами перевірки встановлено, що позивач СФГ «АРТУР» в період з 01.07.2023 по 30.11.2023 допустив працівників до роботи без укладення трудового договору чи розпорядження власника, та не повідомив центральний орган виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу, які надавали послуги перевезення вантажу, а саме: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Будь-які підтверджуючі документи щодо оформлення трудових відносин відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 24 КЗпП України, СФГ «АРТУР» з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , представником СФГ «АРТУР» надано не було.
Документів, які б підтверджували наявність будь-яких інших договірних відносин, в період здійснення вищезазначених рейсів, між СФГ «Артур» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 представником СФГ «АРТУР» надано не було. Згідно з інформацією з порталу електронних послуг ПФУ, а саме поточного списку працівників страхувальників, відсутні дані про перебування ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в трудових відносинах з СФГ «АРТУР». Також, відповідно до інформації з порталу електронних послуг ПФУ, а саме поточного списку працівників страхувальників, відсутні дані про перебування ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в трудових відносинах з СФГ «АРТУР».
Враховуючи вищевикладене та встановлені факти, відповідач дійшов висновку, що СФГ «АРТУР» в порушення вимог ст. 24 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 № 413 «Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту» допущено до виконання трудових обов`язків 19 (дев`ятнадцять) працівників (ПІБ перелічені вище) без оформлення трудових відносин та надання повідомлення до органів Державної податкової служби.
Постановою про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № 1629/14/29/07/23084212 – ДПС від 27.02.2025 на СФГ «АРТУР» накладено штраф у розмірі 1 520 000 грн., на підставі абзацу 2 частини другої статті 265 КЗпП України.
Не погодившись із накладенням штрафу, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вказав, що правомірність проведення фактичної перевірки не є предметом розгляду у цій справі. Доказів оскарження наказу про проведення фактичної перевірки та складених податкових повідомлень-рішень за її результатами позивачем до суду не надано. По суті виявленого порушення суд вказав, що фактично виконувані функції зазначених осіб виходять за межі цивільно-правової співпраці, визначеної укладеними договорами, та мають характер трудових, оскільки вони спрямовані на забезпечення основної господарської діяльності позивача. Сам факт виконання функцій водія є достатньою ознакою виконання трудової функції, що не може бути усунуто формальним оформленням правовідносин як спільної діяльності.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частини перша, четверта, шоста і сьома статті 43 Конституції України).
Право на працю закріплене також в ключових міжнародних документах, зокрема статті 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права 1966 року.
Укладаючи трудовий договір з роботодавцями, громадяни реалізують своє конституційне право на працю, добровільно вступають у трудові правовідносини, набуваючи конкретних трудових прав і обов`язків; трудовий договір є основним юридичним фактом, із яким пов`язано виникнення, зміна чи припинення трудових правовідносин (абзац третій пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07 лютого 2023 року № 1-р/2023).
Пункт другий частини п`ятої статті 50 Закону України від 05 липня 2012 року № 5067-VI «Про зайнятість населення» визначає, що роботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин.
Власник підприємства або уповноважений ним орган, відповідно до абзацу першого Порядку повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 413, подає до територіальних органів Державної податкової служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування повідомлення про прийняття працівника на роботу.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина третя статті 24 КЗпП України).
Тобто фактичний допуск працівника до роботи є підставою для визнання трудового договору укладеним, навіть якщо він не був оформлений у письмовій формі.
Верховний Суд у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 0540/5987/18-а дійшов висновку, що характерними ознаками трудових відносин є: систематична виплата заробітної плати за процес праці (а не її результат); підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку; виконання роботи за професією (посадою), визначеною Національним класифікатором України ДК 003:2010 «Класифікатор професій», затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28 липня 2010 року № 327; обов`язок роботодавця надати робоче місце; дотримання правил охорони праці на підприємстві, в установі, організації тощо.
У постанові від 20 січня 2023 року у справі № 824/849/18-а Верховний Суд додатково вказав, що основними ознаками трудового договору є: праця юридично несамостійна, що протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи) шляхом виконання вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій.
При цьому без оформлених трудових відносин особа (працівник) позбавляється конституційних гарантій, передбачених, зокрема, статтями 43 (кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення та право на своєчасне одержання винагороди за працю) та 45 (кожен, хто працює, має право на відпочинок, яке забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час; максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та право на оплачувану щорічну відпустку, вихідні та святкові дні) Конституції України (постанова Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі № 0540/8959/18-а).
Колегія суддів зауважує, що під час фактичної перевірки було встановлено факт виконання працівниками робіт на користь позивача, проте вони не перебували у трудових відносинах зі страхувальником та були допущені до роботи без оформлення трудового договору (контракту).
Щодо наданих цивільно-правових договорів, колегія суддів зазначає наступне.
Так, використання конструкції, за якою підприємство укладає договір з фізичною особою для фактичного виконання робіт, створює передумови для: уникнення сплати єдиного соціального внеску (військового збору, ПДФО); позбавлення працівника гарантій, передбачених трудовим законодавством (оплата відпусток, лікарняних, вихідної допомоги тощо); ухилення від відповідальності за порушення вимог законодавства про працю; створення штучних перешкод для реалізації працівником своїх трудових прав.
Колегія суддів також звертає увагу, що формальне укладення цивільно-правового договору не виключає можливості виникнення фактичних трудових відносин, якщо за своїм змістом правовідносини мають всі ознаки трудових.
Колегія суддів зазначає, що правовідносини, які склалися за наслідком укладення товариством договорів з фізичними особами, є трудовими відносинами, адже згідно з умовами укладених договорів замовник доручає, а виконавець зобов`язується за плату здійснити надання певного виду послуг. 
Крім того, оплата за виконання умов відповідних договорів мала здійснюватися у фіксованому розмірі. При цьому жодним пунктом укладених договорів не встановлено обсяг виконуваної роботи у вигляді конкретних фізичних величин, які підлягають вимірюванню та повинні бути відображені в акті їх приймання. Не містяться у них і відомості щодо того, який саме конкретний результат роботи повинні передати виконавці замовникові, а також не визначено переліку завдань роботи, її видів, кількісних і якісних характеристик.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України від 05.04.2001 № 2344-III «Про автомобільний транспорт» (далі також – Закон № 2344-III), автомобільним перевізником вважається фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами.
Згідно зі ст. 16 Закону № 2344-III до персоналу автомобільного транспорту належать працівники, які безпосередньо надають послуги з перевезення пасажирів чи вантажів, виконують роботи з ремонту й технічного обслуговування транспортних засобів, а також надають допоміжні послуги, пов`язані з перевезеннями.
Трудові відносини з таким персоналом регулюються трудовим законодавством, включаючи положення про дисципліну праці та правила внутрішнього трудового розпорядку.
У ст. 18 Закону № 2344-III зазначено, що з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів перевізники зобов`язані:
· організовувати роботу водіїв, визначати режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства;
· забезпечувати дотримання вимог законодавства з питань охорони праці;
· організовувати та контролювати своєчасне проходження водіями медичних оглядів;
· забезпечувати працівників належними санітарно-побутовими умовами.
Контроль за роботою водіїв має забезпечувати належне виконання ними службових обов`язків, включаючи дотримання режимів праці та відпочинку, а також вимог законодавства про працю.
Отже, виходячи з викладеного, для здійснення перевезень роботодавець має укладати з водіями трудові договори, а не договори цивільно-правового характеру.
Апеляційний суд погоджується з позицією Держпраці з приводу того, що позивачем було допущено працівників без належного оформлення, що в свою чергу тягне за собою порушення товариством трудового законодавства. Крім того, апелянтом не спростовано, що зазначені в акті особи здійснювали перевезення вантажів на користь позивача.
Посилання апелянта на те, що податковим органом не ідентифіковано осіб, які наведені в актах фактичних перевірок, колегія суддів вважає помилковим, з огляду на наступне.
Так, під час проведення фактичної перевірки в частині дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), в тому числі тим, яким установлено випробування, перевіряється наявність належного оформлення трудових відносин, з`ясовуються питання щодо ведення обліку роботи, виконаної працівником, обліку витрат на оплату праці, відомості про оплату праці працівника. Для з`ясування факту належного оформлення трудових відносин з працівником, який здійснює трудову діяльність, можуть використовуватися документи, що посвідчують особу, або інші документи, які дають змогу її ідентифікувати (посадове посвідчення, посвідчення водія, санітарна книжка тощо) (п. 80.6 ст. 80 Податкового кодексу України).
Приписи зазначеної статті не встановлюють імперативного обов`язку контролюючого органу ідентифікувати осіб під час перевірки, адже це є правом перевіряючого.
При цьому, з інших документів (товаро-транспорті накладні, тощо) вбачається використання працівників без укладання трудових договорів. Доказів зворотного апелянтом не надано.
Крім того, з акту перевірки чітко вбачається прізвище, ім`я та по-батькові таких осіб.
Посилання апелянта на те, що посадові особи господарства не були присутні при проведенні перевірки, колегія суддів вважає необґрунтованими, адже була проведена саме фактична перевірка на об`єкті Селянського (Фермерського) господарства "АРТУР". Крім того, під час проведення перевірки були надані документи, що також свідчить про присутність уповноваженого представника.
Зі змісту акта фактичної перевірки вбачається, що вона була здійснена в присутності представника позивача Деребчинського Миколи Григоровича. В акті відображено реквізити його паспорта та реєстраційний номер облікової картки платника податків, а також наведено інформацію про довіреність від 23.01.2025, видану на його ім`я (додаток 1 до акта).
Щодо неналежного повідомлення про місце, дату і час розгляду справи щодо порушення законодавства про працю, колегія суддів зауважує, що в матеріалах справи містяться докази направлення зазначеного повідомлення на зареєстровану адресу позивача (Миколаївська обл., Доманівський р-н, село Богданівка), а тому доводи апелянта є необґрунтованими.
Посилання апелянта на те, що у податкового органу не було підстав для проведення фактичних перевірок у частині дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору й оформлення трудових відносин із працівниками (найманими особами), колегія суддів вважає помилковим, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та його територіальні органи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім податкових органів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, а органи місцевого самоврядування - на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад.
Отже, право здійснювати контроль за додержанням законодавства про працю на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з метою перевірки дотримання податкового законодавства закріплено за податковими органами згідно з частиною другою статті 259 КЗпП України.
За змістом норм пункту 80.10 статті 80, пункту 86.1 статті 86 ПК України, якими регламентовано порядок оформлення результатів фактичної перевірки, результати такої перевірки у разі встановлення під час її проведення порушень оформлюються у формі акта, який складається та підписується посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності), є документом, що підтверджує факт проведення перевірки та відображає її результати.
Висновки, щодо застосування зазначених положень, а також стосовно того, що акт перевірки є документом, що підтверджує факт її проведення, викладені у постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року у справі № 380/1116/20, від 21 квітня 2021 року у справі № 260/586/20.
Тому суд констатує, що повноваження на проведення перевірки щодо дотримання фізичними особами-підприємцями вимог законодавства про працю, виявлення, оформлення і фіксацію відповідних порушень (зокрема в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту)) належать податковому органу відповідно до закону.
Одночасно з цим повноваження щодо притягнення до відповідальності за вищевказані правопорушення у спосіб накладення штрафу за законом (частина четверта статті 265 КЗпП України) надані центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.
Посилання апелянта на приписи ст. 16 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не є релевантними в даних правовідносинах, адже видача припису при виявленні порушення не передбачена.
За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС України.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325 КАС України, суд, -  ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Селянського (Фермерського) господарства "АРТУР" на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2026 року у справі № 400/4441/25 - залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2026 року у справі № 400/4441/25 за адміністративним позовом Селянського (Фермерського) господарства "АРТУР" до Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови від 27.02.2025 № 1629/14/29/07/23084212-ДПС - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку виключно у випадках, передбачених ч. 4 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач 		В.А. Голуб	
Судді	  	Ю.В. Осіпов   В.О. Скрипченко