ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

07 травня 2026 року	Справа №160/3879/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Олійника В. М. 
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:

19 лютого 2026 року представник ОСОБА_1 звернувся через систему «Електронний суд» до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій просить:
визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо своєчасної виплати ОСОБА_1 заборгованості з пенсійних виплат у сумі 92 143,01 грн.;
стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на користь ОСОБА_1 заборгованість з пенсійних виплат у сумі 92143,01 грн.
В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2025 року в справі №160/31066/24 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначено ОСОБА_1 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 09 вересня 2024 року.
05.12.2025 року представник ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області з заявою, в якій просив повідомити: який розмір заборгованості виник, у зв`язку з виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2025 року в справі №160/31066/24 та коли заборгованість буде виплачена.
Листом Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області №1000-0202-8/157719 від 12.12.2025 року позивачеві повідомлено, що доплата на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2025 року в справі №160/31066/24 складає 92 143,01 грн.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.02.2026 року в справі №160/31066/24 в задоволенні заяви ОСОБА_1 про зміну способу та порядку виконання судового рішення у справі №160/31066/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.
ОСОБА_1 вважає протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо несвоєчасної виплати заборгованості з пенсійних виплат у сумі 92 143,01 грн., у зв`язку з чим представник позивача звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.02.2026 року для розгляду адміністративної справи №160/3879/26 визначено суддю Олійника В.М.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.03.2026 року, з урахуванням усунення недоліків, провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
25.03.2026 року на адресу суду від представника Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача-1 з позовними вимогами, викладеними в позовній заяві, не погоджується та вважає їх необґрунтованими з наступних підстав.
ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області та отримує пенсію на пільгових умовах відповідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
У провадженні Дніпропетровського окружного адміністративного суду перебувала справа №160/31066/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі-відповідач-2) про визнання протиправним та скасування рішення, визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії.
Рішенням суду від 27 січня 2025 року позов ОСОБА_1 був задоволений, зокрема: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 104250020472 від 19.11.2024 про відмову у призначенні пенсій за віком ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 09 вересня 2024 року.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 08 травня 2025 року рішення суду залишено без змін.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2025 по справі №160/31066/24 Головним управлінням виконано в межах повноважень.
Нарахована доплата в сумі 92 143,01 грн. облікована в електронній пенсійній справі та виплачується на умовах Порядку здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці) призначених (перерахованих) на виконання судових рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 липня 2025 року №821.
Частина коштів в розмірі 187,35 грн. виплачена в жовтні 2025 року та в розмірі 187,35 грн. в листопаді 2025 року.
Враховуючи вищезазначене, Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області діяло в межах та в спосіб передбачений чинним законодавством України.
З урахуванням викладеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
31.03.2026 року на адресу суду від представника ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача не погоджується з доводами відповідача-1, вважає їх необґрунтованими та помилковими, враховуючи наступне.
Верховний суд у постанові від 01 жовтня 2025 року у справі №600/298/25-а зазначає:
«Існування спеціального порядку судового контролю за виконанням судових рішень, передбаченого статтями 382, 383 КАС України, не позбавляє особу права на звернення до суду з новим адміністративним позовом, якщо дії чи рішення суб`єкта владних повноважень, хоч і вчинені в контексті виконання попереднього рішення, за своєю суттю виходять за межі простого механізму його виконання, стосуються нових правових підстав, нових обставин та створюють нові юридичні наслідки для особи, які, на її думку, порушують її права. Позовне провадження у таких випадках є належним та процесуально допустимим способом захисту і не суперечить суті інституту судового контролю, який має вужчу спрямованість - на забезпечення реалізації вже винесеного судового акту в тій частині, в якій права та обов`язки сторін були чітко визначені
Тотожність спору передбачає ідентичність трьох елементів: сторін, предмета та підстав позову. 
У справі №600/5396/21-а предмет судового розгляду стосувався визнання неправомірними дій щодо відмови в призначенні пенсії та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку з часу звернення, тобто з 07 березня 2019 року. 
Разом з тим, в справі №600/298/25-а предмет судового розгляду стосується визнання протиправними дій щодо включення сум заборгованості лише до Реєстру без їх фактичної виплати, зобов`язання відповідача виплатити конкретну нараховану суму 43530,55 грн. та відшкодування моральної шкоди. Підстави позову також відрізняються: відмова у призначенні пенсії (справа №600/5396/21-а); невиконання рішення суду (№600/298/25-а)».
Відтак, на думку представника позивача, у нашому випадку предмет спору в справі №160/31066/24 стосувався визнання неправомірними дій щодо відмови у призначенні пенсії та зобов`язання ГУ ПФУ в Дніпропетровській області призначити пенсію позивачу з 09.09.2024, а в справі №160/3879/26 предметом спору є визнання протиправними дій щодо включення сум заборгованості лише до Реєстру без їх фактичної виплати, стягнення за рахунок бюджетних асигнувань з відповідача-1 заборгованості з пенсійних виплат.
У рішеннях "Кечко проти України" (заява № 63134/00) і "Ромашов проти України" (заява № 67534/01) ЄСПЛ зазначив, що реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними.
Зокрема, у справі "Кечко проти України" ЄСПЛ зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплати з державного бюджету, однак свідома відмова від цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними. Органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
У рішеннях у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" (заява № 70297/01) і у справі "Бакалов проти України" (заява № 14201/02) ЄСПЛ також зазначив, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
Таким чином, обмежене фінансування відповідача-1 жодним чином не може впливати на право позивача на отримання пенсії у належному розмірі, у тому числі з виплатою позивачу заборгованості з пенсії, що утворилася внаслідок її призначення через суд.
З урахуванням викладеного, представник позивача просить задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .
Протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття провадження, відповідач-2 відзиву на позовну заяву не надав, із заявами та клопотаннями на адресу суду не звертався.
Відповідно до частини 4 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
Відповідно до частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи вищезазначене, суд вирішив розглянути справу за наявними матеріалами.
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області та отримує пенсію на пільгових умовах відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2025 року в справі №160/31066/24 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії-задоволено та вирішено:
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 104250020472 від 19.11.2024 про відмову у призначенні пенсій за віком ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 09 вересня 2024 року.
Розподіл судових витрат не здійснювати.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 08.05.2025 року в справі №160/31066/24 апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області - залишено без задоволення. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 січня 2025 року у справі №160/31066/24 - залишено без змін.
На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2025 року в справі №160/31066/24, яке набрало законної сили 08.05.2025 року, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначено ОСОБА_1 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 09 вересня 2024 року.
05.12.2025 року представник ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області з заявою, в якій просив повідомити який розмір заборгованості виник, у зв`язку з виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2025 року в справі №160/31066/24 та коли заборгованість буде виплачена.
Листом Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області №1000-0202-8/157719 від 12.12.2025 року позивачеві повідомлено, що доплата на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2025 року в справі №160/31066/24 складає 92 143,01 грн.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.02.2026 року в справі №160/31066/24 в задоволенні заяви ОСОБА_1 про зміну способу та порядку виконання судового рішення у справі №160/31066/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.
ОСОБА_1 вважає протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо несвоєчасної виплати заборгованості з пенсійних виплат у сумі 92 143,01 грн., у зв`язку з чим представник позивача звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами пунктів 1, 6 частини 1 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
За ч.1 ст.4 Закону України 1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Відповідно до ч.1 ст.9 Закону № 1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Частиною 1 ст.26 Закону №1058 встановлено умови призначення пенсії за віком, відповідно до якої особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.
Статтею 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» або надається їм право на одержання пенсій на підставах, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Закон України №796-XII від 28.02.1991 «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Відповідно до п.4 ст.11 Закону №796-XII до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.
За приписами ст.49 Закону №796-ХІІ визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді:
а) державної пенсії;
б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Статтею 55 Закону №796-XII визначено умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст 55 Закону №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, зокрема, особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років - 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.
У примітці до п.2 ч.1 ст.55 Закону №796-XII зазначено, що початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. Призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону (частини 2, 3 ст. 55 Закону №796-XII).
Пунктом 4 ч.1 ст. 11 Закону №796-ХІІ визначено, що до потерпілих від Чорнобильської катастрофи, належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.
Для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - категорія 4 (п. 4 ст. 14 Закону №796-ХІІ).
Відповідно до положень пунктів 1, 3 ст. 65 Закону №796-XII учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України. Посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.
За змістом п. 6 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 1992 р №501 (в редакції на час видачі позивачу посвідчення) , громадянам, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років, і віднесеним до категорії 4, видається посвідчення коричневого кольору, серія В.
Пунктом 10 Порядку №501 було передбачено, що видача посвідчень провадиться громадяни, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали в цій зоні не менше чотирьох років - на підставі довідки встановленого зразка (додаток №7).
Тобто, за змістом вищенаведених норм, вказане посвідчення могло бути видано за умови дотримання підстав для його видачі.
З матеріалів справи судом встановлено, що на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2025 року в справі №160/31066/24, яке набрало законної сили 08.05.2025 року, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначено ОСОБА_1 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 09 вересня 2024 року.
05.12.2025 року представник ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області з заявою, в якій просив повідомити який розмір заборгованості виник, у зв`язку з виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2025 року в справі №160/31066/24 та коли заборгованість буде виплачена.
Листом Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області №1000-0202-8/157719 від 12.12.2025 року позивачеві повідомлено, що доплата на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2025 року в справі №160/31066/24 складає 92 143,01 грн.
Суд враховує, що нарахована доплата в сумі 92 143,01 грн. облікована в електронній пенсійній справі та виплачується на умовах Порядку здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці) призначених (перерахованих) на виконання судових рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 липня 2025 року №821.
Крім того, частина коштів з зазначеної доплати в розмірі 187,35 грн. виплачена в жовтні 2025 року та в розмірі 187,35 грн. в листопаді 2025 року.
Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до статті 381-1 КАС України, судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції.
Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому статтями 287, 382-382-3 і 383 цього Кодексу.
З огляду на вищенаведене, у разі невиконання, неналежного виконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження та КАС України.
Як вбачається з матеріалів позовної заяви та відзиву, заборгованість у розмірі 92 143,01 грн., яку представник позивача просить стягнути з ГУ ПФУ у Київській області, нарахована відповідачем-1 саме на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду в справі №160/31066/24, що не заперечується сторонами.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що невиконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2025 року в справі №160/31066/24, яке набрало законної сили 08.05.2025 року, не може бути самостійним предметом окремого судового провадження в межах справи №160/3879/26.
Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (Заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для відмови в задоволенні адміністративного позову.
Щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
Згідно з частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Відповідно до частини 1 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Судом встановлено, що позивачем при зверненні до адміністративного суду із позовною заявою сплачено суму судового збору у розмірі 1064,96 грн., що документально підтверджується платіжною інструкцією АТ "Універсалбанк" від 24.02.2026 року.
З урахуванням відмови в задоволенні адміністративного позову, розподіл судових витрат судом не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України, до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.М. Олійник