н\п 2/490/1825/2026 Справа № 490/249/26

Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 червня 2026 року м. Миколаїв
Центральний районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Романовій К.Т., без участі сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення моральної шкоди у розмірі 100 00 грн та судових витрат.
В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що є батьком спільного з відповідачкою сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповдіачка систематитчно ен виконує рішенян суду про встанволення порядку його участі у спілкуванні та вихованні сина. Незважаючи на судове рішенян та відкрите виконавче провадження , відповідачка тривалий час не давала можливості позивачу спілкуватися з сином, чим завдала йому глибоких душевних страждань - постійні переживання, депресивний стан, порушення сну та апетиту. Позивач був змушений захищати свої права в судах та правоохоронних органах.
Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 23.01.2026 року справу прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання .
Ухвалою суду від 08.04.2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 04.06.2026 року .
Представник позивача надав заяву, в якій просив провести судове засідання без його участі, задовольнити позовні вимгои в повному обсязі.
Відповідач та її представник в судове засідання не з`явилися, представник відповдіча адвокат Коренко Т.В, просила відмовити в задоволенні позову з урахуванням наданих письмових пояснень. 
Так, в обгрунтування заперечень посилалася на те, що позивач обґрунтовує свої вимоги виключно суб`єктивними судженнями, емоційними твердженнями та припущеннями щодо наявності у нього «депресивного стану, розпачу та душевних страждань». Жодних об`єктивних доказів, які б підтверджували факт заподіяння моральної шкоди, її характер, ступінь та причинний зв`язок з діями відповідача, до матеріалів справи не надано. У тексті позову зазначено, що дії відповідача призвели до «депресивного стану, глибокого розпачу, порушення сну та втрати апетиту» позивача. Проте, з точки зору закону, такі стани є медичними та психологічними категоріями, які підлягають об`єктивній фіксації. Таким чином, позивач просить суд встановити факт завдання шкоди здоров`ю (психічному стану) за абсолютної відсутності профільних медичних чи психологічних документів, що є прямим порушенням статей 77, 78, 79, 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів.
Позивач наголошує на тому, що невиконання графіка побачень є безумовним цивільним правопорушенням з боку матері. Разом з тим, правовідносини між батьками та дитиною регулюються спеціальними нормами Сімейного кодексу України, які мають пріоритет у даному випадку. Згідно з ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Ст. 150 Сімейного кодексу України встановлює обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Зокрема, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та психічний розвиток. Відповідно до частини першої статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав не може покладатися всупереч інтересам дитини. У ситуаціях, коли виконання формального графіка спілкування в окремі дні чи години суперечило поточному психологічному стану малолітнього ОСОБА_3 (хвороба, перевтома, підтверджений дитячий страх), дії відповідача як матері були спрямовані виключно на виконання імперативного обов`язку, покладеного на неї статтями 150, 155 СК України — захистити життя та психіку сина. Захист дитини від небезпеки чи додаткового емоційного стресу не може трактуватися як протиправна бездіяльність чи умисне правопорушення. Матір, яка діє в інтересах безпеки дитини, реалізує свій найвищий конституційний та сімейний обов`язок.
Таким чином, у діях відповідача відсутній елемент протиправності поведінки, що руйнує склад цивільного правопорушення за статтею 1167 ЦК України. Частина перша статті 1167 ЦК України чітко вказує на те, що моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Позивач намагається довести вину відповідача, посилаючись на наявність відкритого виконавчого провадження та внесення відомостей до ЄРДР за статтею 382 КК України. Проте, сам факт відкриття проваджень не є свідченням встановлення вини особи у цивільно-правовому розумінні щодо завдання моральної шкоди. Відповідач ніколи не мала умислу на заподіяння емоційних чи фізичних страждань позивачу. Всі її дії мали характер реагування на форс-мажорні обставини та стан здоров`я малолітньої дитини.
Також зазначила про необгрунтованість та завищеність заявлених витрат на правову допомогу.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 грудня 2015 року , який розірвано за рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 травня 2020 року. Від цього шлюбу у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В провадженні Центрального районного суду м.Миколаєва перебувала цивільна справа № 490/8346/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини, третя особа - Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третіх осіб - Служби у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, Служби у справах дітей Миколаївської райдержадміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком. 
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2025 року, частково зміненим Постановою миколаївського апеляційного суду від 14.10.2025 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини - задоволено частково.
Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю  ОСОБА_2 . 
Стягнуто на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів його доходів (заробітку), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з вересня 2019 року і до повноліття дитини.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком - відмовлено.
Розподілено судові витрати. 
Як вбачається з тексту вказаного судового рішення, під час розгляду справи в судовому засіданні ОСОБА_1 суду поясняв, що Звертає увагу суду на те, що ОСОБА_5 з березня 2022 року та по червень 2023 року зовсім не бачив та не чув свого сина, що змусило його звернутися за захистом прав свого сина до суду з заявою про забезпечення позову і тільки після того як Миколаївським Апеляційним Судом 07.06.2023 року винесена постанова про зобов`язання ОСОБА_2 забезпечувати спілкування ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком за допомогою телефону та програм інтернет телефонії WhatsApp: Viber: Telegram або Skype у режимах аудіо/ та відео зв`язку конференції щодня тривалістю до 30 хвилин, до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі № 490/8346/19, та в подальшому було відкрито Центральним Відділом ДВС у м. Миколаєві ПМУМЮ (м.Одеса) виконавче провадження ВП № 71982963 від 08.06.2023 року – завдяки вище зазначеним подіям та діям державного виконавця, який зміг зв`язатися з ОСОБА_6 у той день ОСОБА_5 в приміщенні Центрального ДВС перший раз за рік зміг почути голос свого сина та поспілкуватися з ним декілька хвилин. Але 12 червня 2023 року в рамках виконавчого провадження Боржник на аркуші папері власноруч на ім`я Стягувача написала листа, який надіслала ОСОБА_7 у Viber – в якому вона повідомила про графік дитини та час за яким він зможе спілкуватися з сином та пообіцяла надати особистий номер дитини батькові, чого в подальшому і по сьогодні не відбулося. Також в даному листі була інформація про те, що ОСОБА_5 не є біологічним батьком ОСОБА_8 і що дитина вже не сприймає його як батька та рідну для себе людину . ОСОБА_5 зі свого боку прийняв інформацію яку йому надала ОСОБА_9 до уваги і телефонував в зазначений нею час, але вона не мала наміру виконувати і не виконувала зобов`язання, які були на неї покладені Миколаївським апеляційним судом. Вона умисно ухилялась всілякими способами від виконання зобов`язань, продовжуючи чинити перешкоди у вільному спілкуванні батьку з сином, як це вона і робила протягом 2,5 років. У період з червня 2023 року до травня 2025 року в аналогічний спосіб ОСОБА_9 продовжувала умисно чинити перешкоди у спілкуванні батька з сином, навіть на день народження третій рік поспіль батько не мав можливості привітати сина, не мав та не має можливості відправити подарунки дитині, тому що він не знає адреси за якою перебуває його син. 
Враховуючи той факт, що ОСОБА_1 перебував та зараз перебуває на військовій службі, він був на зв`язку з держаним виконавцем і в телефонному режимі інформував про відсутність можливості спілкування зі своїм сином, в свою чергу державний виконавець реагував на отриману інформацію, багато разів намагався зв`язатися з ОСОБА_2 але це не приводило до очікуваного результату. Відповідачка весь цей час умисно перешкоджає спілкуванню дитини з батьком, не дає їм спілкуватися ні телефоном, ні іншими мессенджерами. Головним державним виконавцем було складено повідомлення про вчинення кримінального правопорушення від 14.11.2024 року за вих. № 136047, та зареєстровано відносно ОСОБА_2 кримінальне провадження № 12024152020001555 щодо невиконання Постанови Миколаївського апеляційного суду за ч.1 ст. 382 КК України. 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 07.06.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в його інтересах адвокатом Демченко Н.В. задоволено частково, ухвалу Центрального районного суду від 08.05.2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення заяви. Зобов`язати ОСОБА_2 забезпечувати спілкування сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 за допомогою телефону та/або програм інтернет - телефонії WhatsApp: Viber: Telegram або Skype у режимах аудіо/ та відео зв`язку конференції щодня тривалістю до 30 хвилин, з урахуванням режиму та можливості дитини до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі. 
Що стосується інших заходів забезпечення позову, а саме зобов`язання позивачку надати ОСОБА_1 достовірну інформацію стосовно точної адреси місця перебування та існуючого статусу його рідного сина ОСОБА_8 , а також заборони ОСОБА_2 вчиняти певні дії, спрямовані на вчинення перешкод у спілкуванні та у побаченнях сина із рідним батьком терміном до кінця судового процесу по даній справі не підлягають задоволенню, оскільки не є співмірними із заявленими позовним вимогами.
08.06.2023 року державним виконавцем Центрального ВДВС було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаної судової постанови.
Згідно витягу з ЄРДР за повідомленням головного державного виконавця про вчинення кримінального правопорушення від 25.11.2024 року - зареєстровано 02.12.2024 року кримінальне провадження № 12024152020001555 щодо не виконання Постанови Миколаївського Апеляційного Суду за ч.1 ст. 382 КК України.
Даних про те, що в даному кримінальному провадженні повідомлено про підозру ОСОБА_2 - суду не надано. 
Інших доказів до матеріалів позову позивачем суду не надано.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
У Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 викладено наступні критерії щодо стягнення компенсації моральної шкоди. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. 
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61?1132св22).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).
Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Вказана норма кореспондується із положеннями частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з якою що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (частини перша - третя статті 157 СК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми 2003 року дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.
З огляду на вказані норми матеріального права батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і відбувається саме в інтересах дитини.
За такого, у таких чутливих правовідносинах, ураховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи, сприяння відновленню відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з батьком має переважати над намаганням матері обмежити або взагалі відгородити дитину від спілкування з ним.
Як викладено у Висновку КЦС ВС (постанова від 21 квітня 2021 року у справі № 2-3897/10) , аналіз ст. 8 СК України та ч. 1 ст. 9 ЦК України дає змогу зробити висновок, що положення ЦК України можуть субсидіарно застосовуватися для регулювання сімейних відносин.
Компенсація моральної шкоди має відбуватися в будь-якому випадку її спричинення – право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
Обмеження права учасників сімейних відносин на відшкодування моральної шкоди лише випадками, передбаченими п. 6 ч. 2 ст. 18 СК України, істотно звужує їхнє право на захист.
Так, як вбачається з вищевказаної постанови Миколаївського апеляційного суду від 07.06.2023 року, невиконанням якої відповідачкою позивач і обгрунтовує свої позовні вимоги, колегія суддів вважала обґрунтованими доводи адвоката Демченко Н.В. щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням права батька на особисте спілкування з дитиною, його ставлення до виконання своїх обов`язків, відсутність підстав, які обмежують право на таке спілкування, а також враховуючи ту обставину, що їх спілкування будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків батька з його малолітньою дитиною, і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини.
Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
За ч.1 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.
За частиною п`ятої цієї статті, особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Ця стаття охоплює, зокрема, питання втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже визначалися у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинутина інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.
На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків.
При цьому, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини.
У справі встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 (мати малолітньої дитини) не забезпечувала вільного спілкування сина з батьком та певіний час не виконувала судове рішення щодо забезпеченян такого спілкування.
Заперечуючи проти позову, її представник зазначив, що такі дії вчинялися виключно в інтересах дитини через його небажання чи втому, стан здоров`я - проте доказів такого суду не надала. 
Разом з тим, позивач також не надав суду доказів на обгрунтування розміру заявленої моральної шкоди .
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
У результаті здійснення відповідачем дій щодо незабезпечення вільного спілкування малолітнього сина з батьком після зміни його місця проживання та виїзду разом з мамою за кордон , в той час як батько залишився в Україні, перебуваючи на військовій службі під час дії воєнного стану, позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою відповідачки по відношенню до нього та його сина (припинення спілкування сина з батьком, в раховуючи їх тісні батьківські стосунки до від`їзду дитини за межі України), у переживаннях за стан своєї дитини та необьхідності докаладання значних зусиль для відновлення своїх прав та відсутності належної добровільної згоди на таке з боку відповідача. 
Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень. 
З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.
У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власною практикою в аналогічних справах.
З урахуванням встановлених обставин та розподілу тягаря доказування, при визначенні грошової компенсації моральної шкоди, з урахуванням засад розумності та справедливості, характеру правопорушення, глибини душевних страждань, суд вважає, що на користь позивача підлягає стягненню 3 000 грн. грошової компенсації моральної шкоди з відповідача в силу вимог ст. 23 ЦК України та частини п`ятої статті 159 СК України. 
Аналогічна позиція висловлена в Постанові Верховного суду у справі № 279/799/21 від 22.02.2023.
Щодо судових витрат.
10 червня 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 820/479/18, дійшов висновку про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
У іншій постанові у справі № 922/3812/19 від 09 грудня 2021 року Верховний Суд зробив висновок, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
Суд також враховує позицію Верховного Суду, викладену у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 від 07 листопада 2019 року та у справі № 922/2685/19 від 08 квітня 2020 року, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Надаючи оцінку витратам по окремим позиціям у звіті про надання правової допомоги суд звертає у вагу на наступне.
02.01.2026 року між адвокатом Басаргіною Г.С. та ОСОБА_1 було укладено договір № про надання професійної правничої допомоги, відповідно п.2.1 - розмір оплати правової допомоги становить 40 000 грн. Відповідно до Акту приймання передачі наданих послуг, відповіно якого адвокат надає послуги у період до 02.01.2027 року. Відповідно детального опису наданих послуг професійної правничої допомоги - представництво інтересів позивача в Центральному районному суді м. Миколаєва 15 000 грн. та інші послуги, в тому числі складання позовної заяви (в порядку ст. 55 КПК України) - надані адвокатом в межах кримінального провадження за № 12024152020001555 від 02.12.2024 року. 
Отже, адвокатом надані послуги ОСОБА_1 , як потерпілому в кримінальному провадженні, а не як позивачу у цивільній справі, отже розмежувати які саме послуги надані адвокатом в межах кримінальної справи, а які в межах даної цивільної справи , які складові гонорару в 40 000 грн сплачено в межах саме цієї справи - неможливо, що є підставою для відмови у задоволенні даних вимог за їх недоведеністю. 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 12, 76, 141, 259, 264, 265, 273, 353 ЦПК України, суд,-
Ухвалив:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 3 000 ( три тисячі) грн. відшкодування моральної шкоди та 133,12 грн судового збору. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.А. Гуденко