ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 р. 	Справа № 520/24152/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Семененко М.О.,
Суддів: Чалого І.С. , Подобайло З.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.02.2026 та на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.03.2026, головуючий суддя І інстанції: Ніколаєва О.В., м. Харків у справі № 520/24152/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління ДПС у Харківській області   
про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, в якому просив суд: 
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області №0021248-2416-2027-UA63100090000052019 від 11 березня 2025 року;
- стягнути на користь позивача сплачений при зверненні до суду судовий збір, інші судові витрати, а також витрати на правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Харківській області.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач зареєстрований як фізична особа підприємець, одним з видів економічної діяльності є виробництво продуктів борошномельно-круп`яної промисловості (КВЕД 10.61). Для провадження цього виду господарської діяльності використовується належний на праві власності виробничий будинок (нежитлова будівля з переробки сільськогосподарської продукції), загальною площею 1924,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний виробничий будинок використовується позивачем як млин. За всіма своїми будівельно-технічними характеристиками належна будівля є промисловою будівлею та використовується як млин (для виробництва продуктів борошномельно-круп`яної промисловості). Вказані обставини (факти) встановлені рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року по справі №520/15825/2020, яким скасовано аналогічне податкове повідомлення-рішення за 2019 рік. Факт здійснення господарської діяльності підтверджується наданими документами.
На переконання позивача, належне йому виробниче приміщення, як будівля промисловості, не є об`єктами оподаткування в силу дії п.п. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України) і податок на нерухоме майно на нього не нараховується, а відтак оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню.
ГУ ДПС у Харківській області 10.10.2025 за допомогою «Електронний суд» суду надіслало відзив на позовну заяву, в якому просило відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на правомірність оскаржуваного рішення. Зауважив, що база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України).
Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) має у приватній власності виробничий будинок, нежитлову будівлю з переробки сільськогосподарської продукції загальною площею 1924,80 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта 914852163245), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (територія Первомайської ТГ Харківської області).
Щодо тверджень позивача, що його вид діяльності відповідає нормі підпункту «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, відповідач зазначив, що відповідно до абз. є п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України не є об`єктом оподаткування: будівлі промисловості, віднесені до класу "Промислові та складські будівлі" (код 125) Класифікатора будівель і споруд НК 018:2023, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку. ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа – підприємець з 18.08.2014, основним видом діяльності є вантажний автомобільний транспорт (код ВЕД 49.41). Відповідно до ДК 018-2000 будівлі класифікуються за функціональним призначенням, а право надання висновків щодо належності об`єктів до певного класу будівель здійснює ДП «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем у будівництві». 
Тож, для застосування пільги, передбаченої підпунктом «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, будівля має одночасно: належати до класу «Будівлі промисловості та склади» (код 125 ДК 018-2000), використовуватись протягом звітного (податкового) періоду за призначенням у госпдіяльності; не має бути здана в оренду, лізинг, позичку іншим суб`єктам господарювання; основний вид діяльності власника має належати до секцій B–F КВЕД ДК 009:2010.
Відповідач зазначив, що звільнення від оподаткування пов`язується не лише зі статусом будівлі як промислової, а насамперед із фактичним використанням її у промисловому виробництві. При цьому позивач не довів використання спірної будівлі за функціональним призначенням у спірний податковий період. 
Зауважив, що відповідно до ч. 7 ст. 78 КАС України, правова оцінка, надана судом певному факту, зокрема у справі №520/15825/2020 на яку посилається позивач, не є обов`язковою для суду. 
Також зазначив, що рішенням Первомайської міської ради Харківської області від 24.06.2021 №263-14/8 встановлено ставку податку для будівель промисловості у розмірі 0,15 % мінімальної заробітної плати станом на 1 січня 2024 року за 1 кв. м. загальної площі, а саме: 7 100 грн х 0,15% = 10,65 грн. У зв`язку з цим контролюючим органом здійснено розрахунок податку: 1924,80 кв.м х 10,65 грн = 20 499,12 грн. Податкове повідомлення-рішення було направлено позивачу рекомендованим листом та відповідно до п. 42.5 ст. 42 ПК України вважається врученим належним чином.
Крім того, відповідач посилався на правову позицію Верховного Суду у справі №820/3556/17, згідно з якою сама лише належність нерухомості до виробничих будівель не звільняє власника від обов`язку сплати податку на нерухоме майно.
Щодо витрат на правничу допомогу відповідач зауважив, що відповідно до пп. 1, 2 ч. 9 КАС України, при вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічних інтерес. Звернув увагу суду, що у змісті позову не викладено взагалі жодних доводів, які свідчать про незаконність та неправомірність дій контролюючого органу, які в свою чергу тягнуть за собою скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень та звільнення позивача від обов`язку сплачувати податки, передбаченого Конституцією України. Зауважив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Саме такої правової позиції дотримується Верховний Суд у своїй постанові від 10.06.2021 у справі № 820/479/18. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24.02.2026 позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС в Харківській області (вулиця Григорія Сковороди, 46, місто Харків, 61057, код ЄДРПОУ: 43983495) - задоволено повністю.
Визнано протиправним та скасовано складене Головним управлінням ДПС у Харківській області податкове повідомлення-рішення №0021248-2416-2027-UA63100090000052019 від 11 березня 2025 року.
Стягнуто з Головного управління ДПС у Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок).
Додатковим рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.03.2026 заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення у адміністративній справі №520/24152/25 - задоволено частково.
Стягнуто з Головного управління ДПС в Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань витрати на професійну правничу допомогу на користь ОСОБА_1 у розмірі 3000,00 грн (три тисячі гривень 00 копійок).
Відповідач, не погодившись з рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати означені рішення та додаткове рішення, відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції. Зазначає, що суд першої інстанції невірно застосував приписи абз. є п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України не є об`єктом оподаткування: будівлі промисловості, віднесені до класу "Промислові та складські будівлі" (код 125) Класифікатора будівель і споруд НК 018:2023, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку. Крім того, рішення суду суперечить положенням ст. 242 КАС України, а саме: судом першої інстанцій не дотримана така основна засада судочинства, як законність та обґрунтованість, що передбачає собою ухвалення судом рішення відповідно до норм матеріального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Зауважив, що законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки зі статусом будівлі (тобто придатністю до застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності), а й з використанням будівлі за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції. Додатковим підтвердженням правильності такого тлумачення є дії законодавця - Верховної Ради України, яким пп. «є» пп. 266.2.2 ст. 266 ПК України викладено у наступній редакції: «Не є об`єктом оподаткування: будівлі промисловості, віднесені до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях В - F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку». 
На переконання апелянта застосування пільги встановленої в підпункті «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК неможливо, оскільки позивачем не доведено використання будівель в промисловій діяльності. Тобто, позивач зобов`язаний сплачувати податки визначені законодавством, а отже контролюючим органом правомірно застосовано ставку оподаткування до будівель ОСОБА_1 .
Щодо понесених судових витрат зауважив, що право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При цьому, необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Саме такої правової позиції дотримується Верховний Суд у своїй постанові від 10.06.2021 у справі № 820/479/18. Відповідно до договору про надання правничої допомоги, який додано представником позивача до заяви зазначена сума до сплати 7 000,00 грн. Проте, контролюючому органу не зрозуміло з чого складаються понесені витрати, оскільки, до позовної заяви наданий лише договір про надання правничої допомоги, Акт про надання послуг.
Крім того, апелянт зазначив, що у справі №922/676/21 окремо звертається увага, що подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до частини 4 статті 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У відповідності до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем. 
Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, видами економічної діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 є: 49.41 Вантажний автомобільний транспорт (основний); 01.42 Розведення іншої великої рогатої худоби та буйволів; 10.41 Виробництво олії та тваринних жирів; 10.61 Виробництво продуктів борошномельно-круп`яної промисловості; 10.73 Виробництво макаронних виробів і подібних борошняних виробів; 46.21 Оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин; 46.33 Оптова торгівля молочними продуктами, яйцями, харчовими оліями та жирами; 46.39 Неспеціалізована оптова торгівля продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля; 47.29 Роздрібна торгівля іншими продуктами харчування в спеціалізованих магазинах; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) має у приватній власності виробничий будинок, нежитлову будівлю з переробки сільськогосподарської продукції загальною площею 1924,80 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта 914852163245), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (територія Первомайської ТГ Харківської області). 
Головним управлінням ДПС у Харківській області 11.03.2025 проведено розрахунок податку на об`єкти нерухомого майна за 2024 рік та сформоване податкове повідомлення-рішення №0021248-2416-2027-UA63100090000052019, яким визначено суму податкового зобов`язання позивачу у розмірі 20499,12 грн з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки - будівлю промисловості загальною площею 1924,8 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
Вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення протиправним, та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до відомостей, включених до виписки з ЄДР одним з видів економічної діяльності позивача є виробництво продуктів борошномельно-круп`яної промисловості (КВЕД 10.61), тобто у межах секцій, які визначено у зазначеній нормі податкового кодексу. Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 125) "Будівлі промислові та склади" належить клас (код 1251) "Будівлі промислові", який включає будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо. До класу (код 1251.5) "Будівлі підприємств харчової промисловості". Будівля, розташована за адресою АДРЕСА_1 , яка належить позивачу на праві приватної власності використовуються у його господарській діяльності. З огляду на зазначене, нарахування позивачу податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є безпідставним і таким, що здійснено з порушенням норм чинного податкового законодавства України. Суд вважав, що перебування нерухомого майна у власності фізичної особи не є перешкодою для застосування положень пп. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, у разі якщо такі об`єкти використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято безпідставно, а тому наявні правові підстави для задоволення позовних вимог.
Часткового задовольняючи заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення, суд першої інстанції, оцінивши наявні у матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи, враховуючи предмет спору, конкретні обставини справи, суть наданих послуг, дійшов висновку, про необхідність стягнути з Головного управління ДПС в Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань витрати на професійну правничу допомогу на користь ОСОБА_1 у розмірі 3000,00 грн (три тисячі гривень 00 копійок).
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів встановила таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються ПК України.
Відповідно до пункту 266.1.1 статті 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (п. 266.2.1 ст. 266 ПК України).
Положеннями пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України встановлюються податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Так підпунктом «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, віднесені до класу "Промислові та складські будівлі" (код 125) Класифікатора будівель і споруд НК 018:2023, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.
Підпунктом 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 ПК України передбачено, що об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, їх складові частини, що не є об`єктами житлової нерухомості. У нежитловій нерухомості виділяють, зокрема, будівлі промислові та склади (підпункт «ґ»).
Згідно з п. 5.3 ст. 5 ПК України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.
Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд НК 018:2023, затвердженого наказом Міністерства економіки України від 16 травня 2023 року №3573 (надалі також НК 018:2023) промислові будівлі віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Промислові та складські будівлі" клас 1251 "Промислові будівлі".
До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд НК 018:2023 належать до класу 1251 "Промислові будівлі", який в свою чергу включає підкласи: будівлі, що використовуються для промислового виробництва, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні тощо. Цей клас не включає: - резервуари, силоси та складські приміщення (1252); - будівлі сільськогосподарського призначення (1271); - комплексні промислові споруди (електростанції, нафтопереробні заводи тощо), які не мають характеристик будівель (230)
Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з НК 018:2023.
Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29.11.2010 №530 (далі - ДК 009:2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устаткування, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.
Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B «Добувна промисловість та розроблення кар`єрів», C «Переробна промисловість», D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та F «Будівництво».
Промисловість у розумінні економічної теорії це провідна галузь господарства, яка об`єднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.
Відповідно до п. 30.1 ст. 30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
За приписами п. 30.2 ст. 30 ПК України підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.
Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у пп. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.
Разом з тим, сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.
Обираючи за вихідне поняття "промисловість", у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку пп. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.
Таким чином, застосування пп. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з урахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Вищенаведений правовий висновок сформульовано Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 17.02.2020 у справі №820/3556/17.
В подальшому, такий висновок підтримав Верховний Суд у постанові від 28.01.2026 у справі №260/164/23.
Судом встановлено, що позивач зареєстрований як фізична особа - підприємець, одним із економічних видів діяльності якого є виробництво продуктів борошно-круп`яної промисловості (10.61). Належна позивачу на праві приватної власності нежитлова будівля загальною площею 1924,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 за функціональним призначенням є будівлею з переробки сільськогосподарської продукції, про що свідчать відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Спірна будівля використовується позивачем у господарській діяльності як млин (для виробництва продуктів борошно-круп`яної промисловості). 
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 26.05.2026 для належного розгляду справи та з`ясування всіх обставин у справі було витребувано у Головного управління ДПС у Харківській області належним чином засвідчені докази, а саме: відомості щодо подання ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) як фізичною особою – підприємцем податкової звітності за 2024 рік (з наданням її копій); інформацію та належні підтверджуючі документи (за наявності) щодо подання ОСОБА_1 повідомлення за формою № 20-ОПП про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, щодо об`єкта нерухомого майна - будівлі промисловості загальною площею 1 924,8 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
На виконання вимог ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 26.05.2026 Головним управлінням ДПС у Харківській області було надано суду "Відомості про об`єкти оподаткування платника податків", "Податкову декларацію про майновий стан і доходи ОСОБА_1 за 2024 рік", "Розрахунок податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб та/або військового збору з доходів, отриманих самозайнятою особою за 2024 (РНОКПП 2800222217) - Додаток Ф2 до податкової декларації про майновий стан і доходи", "Дані податкового обліку".
З наданих до суду доказів, зокрема Розрахунку податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб та/або військового збору з доходів, отриманих самозайнятою особою за 2024 (РНОКПП 2800222217) - Додаток Ф2 до податкової декларації про майновий стан і доходи, убачається, що у графі «Доходи від провадження господарської діяльності» позивачем задекларовано вид економічної діяльності, за здійснення якого одержано дохід - «виробництво продуктів борошномельно-круп`яної промисловості»; код виду економічної діяльності згідно з КВЕД - 10.61.
Наведені відомості свідчать про те, що позивач офіційно декларує здійснення господарської діяльності у сфері виробництва продуктів борошномельно-круп`яної промисловості та отримання доходів від такої діяльності. Зазначена обставина узгоджується з доводами позивача щодо використання належного йому на праві приватної власності нежитлового приміщення протягом звітного (податкового) періоду 2024 року для ведення господарської діяльності.
При цьому, вид економічної діяльності позивача - виробництво продуктів борошномельно-круп`яної промисловості (КВЕД 10.61), яку декларує та від якої отримує дохід позивач, класифікується у секції "С" КВЕД ДК 009:2010, тобто у межах секцій B-F КВЕД ДК 009:2010, які визначено пп. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.
Відповідачем не спростовано доводи позивача та висновки суду, що спірне приміщення використовувалось позивачем як млин (для виробництва продуктів борошно-круп`яної промислової).
Доводи апелянта щодо відсутності належних доказів належності спірної будівлі до класу "Промислові та складські будівлі" (код 125) Класифікатора будівель і споруд НК 018:2023 колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зазначено її функціональне призначення: виробничий будинок, нежитлова будівля з переробки сільськогосподарської продукції, що за своїми функціональними характеристиками та призначенням свідчить про його використання у виробничій (промисловій) діяльності. При цьому відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували зазначене призначення об`єкта або підтверджували його належність до іншого класу будівель.
Крім того, сам по собі факт відсутності окремого документа, в якому прямо зазначено код будівлі за НК 018:2023, не спростовує відомостей офіційного державного реєстру щодо функціонального призначення спірного об`єкта та не може бути підставою для висновку про неналежність такої будівлі до промислових будівель у розумінні податкового законодавства.
Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що у спірному податковому повідомленні-рішенні відповідачем в графі "Тип об`єкта" самостійно визначено "будівлі промисловості та склади", що віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Промислові та складські будівлі" клас 1251 "Промислові будівлі". 
Доказів того, що спірна нерухомість здавалась позивачем в оренду чи лізинг відповідачем ні суду першої, ні апеляційної інстанції не надано.
Доводи апелянта щодо наявності у позивача права на звернення до контролюючого органу з метою надання відповідних документів та проведення звірки щодо об`єкту оподаткування, яке ним не реалізоване, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки звернення до податкового органу є правом, а не обов`язком платника податків.
Щодо доводів апелянта про недотримання позивачем такої умови для застосування пільги, передбаченої пп. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України як належність основного виду діяльності до секцій B-F КВЕД ДК 009:2010, то колегія суддів зазначає, що дійсно основним видом діяльності ФОП ОСОБА_1 є "Вантажний автомобільний транспорт" (КВЕД 49.41), що класифікується у секції "Н" КВЕД ДК 009:2010.
Разом з тим, ФОП ОСОБА_1 також здійснює господарську діяльність з виробництва продуктів борошномельно-круп`яної промисловості (КВЕД 10.61), що належить до секції "С" КВЕД ДК 009:2010 та пов`язана з його основним видом діяльності.
Колегія суддів зауважує, що зміст пп. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України свідчить про те, що законодавець пов`язує можливість застосування пільги насамперед із функціональним призначенням об`єкта нерухомості та його фактичним використанням у господарській діяльності суб`єкта господарювання промислового характеру. Вирішальним у цьому випадку є не формальний запис про основний вид економічної діяльності в Єдиному державному реєстрі, а реальне здійснення діяльності, що належить до секцій B-F КВЕД ДК 009:2010, та використання відповідного об`єкта нерухомості саме для такої діяльності.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач здійснює господарську діяльність за КВЕД 10.61 «Виробництво продуктів борошномельно-круп`яної промисловості», який належить до секції С «Переробна промисловість» КВЕД ДК 009:2010, та отримує дохід від зазначеного виду діяльності. При цьому спірна будівля є будівлею промисловості та використовується за своїм функціональним призначенням у здійсненні виробничої діяльності, а також не передається в оренду, лізинг чи позичку.
Таким чином, позивачем дотримано необхідні умови, за яких належне йому нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, підлягає звільненню від оподаткування відповідно до положень пп. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.
Колегія суддів зауважує, що обов`язок доказування правомірності свого рішення в адміністративних справах про протиправність рішень суб`єкта владних повноважень положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України покладається на відповідача.
Відповідач в межах спірних правовідносин не довів, що нежитлова будівля з переробки сільськогосподарської продукції (виробничий будинок), належна позивачу на праві власності, не є будівлею промисловості та впродовж 2024 року використовувалась ним у будь-який інший, відмінний від діяльності з виробництва продуктів борошномельно-круп`яної промисловості, спосіб.
Посилання відповідача на постанову Верховного Суду у справі №820/3556/17 не спростовують висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог та не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права.
Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірна нежитлова будівля не є об`єктом оподаткування, відповідно до пп. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.
Отже, податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області №0021248-2416-2027-UA63100090000052019 від 11 березня 2025 року є таким, що не відповідає вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, а тому позовні вимоги про визнання його протиправним та скасування є такими, що підлягають задоволенню. 
Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.
Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно з частиною 1 статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.02.2026 у справі №520/24152/25 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.
Щодо апеляційної скарги Головного управління ДПС у Харківській області на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.03.2026 у справі №520/24152/25, колегія суддів зазначає наступне.
Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Згідно із частинами першою, другою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Частиною третьою цієї статті встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (частина перша статті 143 КАС України).
За змістом частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У відповідності до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Як установлено абзацом першим частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Разом з тим, за приписами частини третьої статті 143 КАС України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. У цьому випадку суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу (частина п`ята цієї статті).
Верховний Суд в постанові від 18.05.2026 у справі № 200/8124/25, здійснюючи аналіз наведених норм процесуального закону, дійшов висновку про те, що витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат, що, однак, не зумовлює висновку про їх обов`язкову наявність у кожній справі. За загальним правилом, питання про стягнення таких витрат має вирішуватися судом одночасно із задоволенням позову такої сторони у рішенні, постанові або ухвалі. Разом з тим, суд може розглянути це питання і після вирішення справи, але лише за наявності визначених законом передумов: неможливості подати докази розміру понесених витрат внаслідок поважних причин з подачею відповідної заяви про це до закінчення судових дебатів.
У постанові від 16.06.2025 у справі № 160/8292/23 Верховний Суд зауважив, що застосування положень статей 139 та 143 КАС України передбачає обов`язкове системне тлумачення цих норм, яке передбачає, що учаснику справи недостатньо лише «задекларувати» понесення в майбутньому судових витрат, а тим паче витрат на правову допомогу, а необхідно також довести неможливість з поважних причин оплатити її до прийняття рішення (постанови, ухвали) і на підтвердження таких причин надати відповідні докази. Інакший підхід до розуміння природи судових витрат (зокрема витрат на правову допомогу) та порядку їх відшкодування, певною мірою узалежнить їх розмір від результатів розгляду справи і ускладнить можливість ревізії судом їх розміру на предмет розумності та співмірності відповідно до вимог частини 5 статті 134 та частини 9 статті 139 КАС України.
Верховний Суд в постанові від 25.07.2023 у справі № 340/4492/22 вказав, що, за загальним правилом, усі докази понесених судових витрат мають бути надані сторонами до закінчення розгляду справи. Однак, у випадку, якщо сторона з певних причин не може надати такі документи, ця сторона повинна зробити відповідну заяву до закінчення розгляду справи і надати відповідні докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Так само - у значенні абзацу третього частини сьомої статті 139 КАС України - залишається без розгляду і заява сторони про розподіл понесених витрат на правничу допомогу (разом з доказами, які до неї додані), якщо вона подана після того, як суд касаційної інстанції вже розглянув касаційну скаргу.
Застосовуючи вищенаведений підхід Верховного Суду до обставин справи, що розглядається, колегія суддів зазначає, що у позовній заяві, яка подана до суду першої інстанції в електронній формі через систему "Електронний суд", було, крім іншого, заявлено клопотання такого змісту: "Стягнути на користь позивача сплачений при зверненні до суду судовий збір, інші судові витрати, а також витрати на правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Харківській області".
При цьому, у позовній заяві позивач повідомив, що у зв`язку з розглядом даної справи несе судові витрати на оплату правничої допомоги в сумі 7000 грн. та судового збору. Документи, що підтверджують обсяг та вартість послуг з правничої допомоги буде надано до суду протягом 5 днів з дати ухвалення судом рішення.
Рішення у справі ухвалено судом першої інстанції 24.02.2026, отже, документи, що підтверджують розмір понесених судових втрат, мали бути подані позивачем до суду першої інстанції у строк до 02.03.2026 включно (з урахуванням вихідних днів).
Водночас, заяву про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат та документи на їх підтвердження подано до суду першої інстанції 05.03.2026 (дата формування документа в системі "Електронний суд"), тобто поза межами п`ятиденного строку, визначеного частиною сьомою статті 139 КАС України.
Представник позивача в заяві про ухвалення додаткового рішення зазначив, що у зв`язку з тим, що клієнт проживає у сільській місцевості та на значній відстані від робочого місця адвоката, йому та позивачу не вистачило встановлених законом 5 днів для підписання акту приймання-передачі наданих послуг та подання його до суду. Крім того, вказаного строку не вистачило у зв`язку з частими відключеннями електропостачання та інтернету, великою кількістю повітряних тривог протягом яких здійснення діяльності було неможливим. Також, відмітив, що з вказаного строку два дні були вихідними. З урахуванням того, що позивачем несуттєво пропущено строк на подання доказів понесення витрат на правничу допомогу, вищевказані обставини є поважними причинами пропуску процесуального строку, відповідно наявні підстави для поновлення пропущеного строку.
У свою чергу відповідачем було подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, в якому останній, крім іншого, звертав увагу, що вимога представника позивача про ухвалення додаткового рішення у справі №520/24152/25 є безпідставною, оскільки ч. 3 ст. 143 КАС України визначено можливість вирішення питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог у разі неможливості подання доказів, що підтверджують розмір понесених судових витрат з поважних причин до закінчення судових дебатів. Вказав, що, аналізуючи зміст заяви про ухвалення додаткового рішення, вбачається, що представником позивача взагалі не зазначено причин, з яких у нього була відсутня можливість подання до суду клопотання про надання доказів протягом п`яти днів з дня ухвалення судового рішення. Більш того, до заяви про ухвалення додаткового рішення представником позивача не надано платіжного доручення, що б підтверджувало факт оплати послуг правничої допомоги, що ще раз підтверджує відсутність підстав для задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення. Отже, враховуючи зазначені норми національного законодавства, ГУ ДПС вважає вимогу про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу безпідставною та такою, що суперечить законодавству України, а тому відсутні підстави для стягнення вказаних витрат та задоволення заяви позивача в цій частині.
Разом із тим, суд першої інстанції взагалі залишив такі доводи сторін поза увагою та не надав їм жодної оцінки, не зважаючи на те, що перевірка підставності та своєчасності звернення із заявою про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат має передувати вирішенню такої заяви по суті.
Колегія суддів зауважує, що норми КАС України не передбачають можливості поновлення пропущеного строку подання заяви, передбаченої частиною сьомою статті 139 КАС України, оскільки прямо унормовують, що у випадку неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
До того ж, суд першої інстанції в додатковому рішенні послався на те, що на підтвердження фактично понесених судових витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано належним чином завірені копії: - договору про надання правової допомоги від 11.02.2025 №б/н; - додаткової угоди №3 до договору про надання правової допомоги від 11.02.2025 № б/н; - акту №2 приймання-передачі наданої правової допомоги до договору про надання правової допомоги від 04.03.2025.
Водночас, такі посилання суду першої інстанції не в повній мірі відповідають фактичним обставинам, оскільки в матеріалах справи (в електронній формі) належним чином завірена копія договору про надання правової допомоги від 11.02.2025 № б/н відсутня.
Також суд першої інстанції не врахував, що з наданих на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу документів встановлено, що адвокат Плугатирьов Віталій Вікторович, з однієї сторони, та ОСОБА_1 , іменується КЛІЄНТ, з іншої сторони, уклали додаткову угоду до договору про надання правничої допомоги б/н від 11.02.2025 про наступне: сторони погодили, що вартість послуг з представництва інтересів Клієнта (позивача) у суді першої інстанції у справі 520/24152/25 складає 7000 грн та сплачується протягом 30 днів з дати підписання акта приймання-передачі наданих послуг; правова допомога вважається наданою після підписання Сторонами акту (актів) наданих послуг; Норми цієї додаткової угоди мають пріоритет у відношенні до норм договору про надання правничої допомоги б/н від 11 лютого 2025 р. в частині, що регулюють одні й ті самі взаємовідносини між сторонами; ця Додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання Сторонами та є невід`ємною частиною договору про надання правничої допомоги б/н від 11.02.2025 р.
Отже, враховуючи ненадання позивачем до матеріалів справи первісного договору про надання правової допомоги від 11.02.2025 № б/н, вбачається, що сторони договору про надання правової допомоги від 11.02.2025 № б/н змінили його умови щодо вартості послуг адвоката 04.03.2026, тобто вже після того, як у цій справі було прийнято рішення 24.02.2026, що свідчить про те, що на момент подання позовної заяви передумови для визначення витрат на професійну правничу допомогу у заявленому позивачем розмірі не існували.
Крім того, дата підписання сторонами акту приймання-передачі наданих послуг №2 від 04.03.2025, навіть передує даті спірного у цій справі податкового повідомлення-рішення - №0021248-2416-2027-UA63100090000052019 від 11 березня 2025, а тому посилання представника позивача на труднощі щодо підписання даного акту як на підставу пропуску строку звернення до суду з відповідною заявою є необґрунтованими.
Отже, при ухваленні додаткового рішення суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доводам відповідача, викладеним у клопотанні про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, а також не перевірив дотримання позивачем вимог частини сьомої статті 139 КАС України щодо наявності підстав та строку подання доказів на підтвердження понесених судових витрат після ухвалення рішення суду по суті позовних вимог, що свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
З огляду на викладене додаткове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а заява представника позивача про ухвалення додаткового судового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу - залишенню без розгляду. 
Керуючись ст. ст. 139, 311, 315, 316, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області - задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.02.2026 у справі № 520/24152/25 - залишити без змін.
Додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.03.2026 скасувати.
Заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення у справі №520/24152/25 залишити без розгляду. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		М.О. Семененко 	
Судді	   	І.С. Чалий   З.Г. Подобайло