ПОСТАНОВА 

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року
м. Київ

справа № 399/297/25
провадження № 61-12822св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Грушицького А. І.,
суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., 

учасники справи:
позивач - держава в особі Головного управління Держгеокадастру в Кіровоградській області в інтересах якої з позовом звернувся заступник керівника Кіровоградської обласної прокуратури, 
відповідачі: ОСОБА_1 , товариство з обмеженою відповідальністю «Агродар ЛТД»,
треті особи: державне підприємство «Конярство України», Онуфріївська селищна рада Олександрійського району Кіровоградської області,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу першого заступника керівника Кіровоградської обласної прокуратури на ухвалу Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 02 липня 2025 року у складі судді Шульженко В. В. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 03 вересня 2025 рокуу складі колегії суддів Дьомич Л. М., Письменного О. А., Чельник О. І.,

у справі за позовом заступника керівника Кіровоградської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Кіровоградській області до ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю «Агродар ЛТД», треті особи: державне підприємство «Конярство України», Онуфріївська селищна рада Олександрійського району Кіровоградської області, про витребування земельної ділянки та скасування права оренди земельної ділянки.

Короткий зміст позовних вимог 

У березні 2025 року заступник керівника Кіровоградської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Кіровоградській області (далі - ГУ Держгеокадастру в Кіровоградській області) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю «Агродар ЛТД» (далі - ТОВ «Агродар ЛТД»), треті особи: державне підприємство «Конярство України» (далі - ДП «Конярство України»), Онуфріївська селищна рада Олександрійського району Кіровоградської області (далі - Онуфріївська селищна рада), про витребування земельної ділянки та скасування права оренди земельної ділянки.

Позов мотивований тим, що ГУ Держгеокадастру в Кіровоградській області виявило порушення в діяльності Онуфріївської селищної ради - реєстрація права комунальної власності на земельну ділянку та подальша передача її у приватну власність, всупереч її належності до державної форми власності та перебування у постійному користуванні ДП «Конярство України».

Таким чином, прокуратура на виконання вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру», встановила порушення вимог земельного законодавства при набутті у власність землі, що розташована на території Онуфріївської селищної ради.

Відповідно до вказаного, прокурор просив суд:
- витребувати на користь держави в особі ГУ Держгеокадастру в Кіровоградській області з володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 2,00 га з кадастровим номером 3524655100:02:000:0684, що розташована на території Онуфріївської селищної ради;
- скасувати державну реєстрацію іншого речового права - права оренди ТОВ «Агродар ЛТД» щодо земельної ділянки площею 2,00 га з кадастровим номером 3524655100:02:000:0684, що розташована на території Онуфріївської селищної ради.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Онуфріївський районний суд Кіровоградської області ухвалою суду від 06 червня 2025 року позовну заяву залишив без руху.

Онуфріївський районний суд Кіровоградської області ухвалою від 02 липня 2025 року, яку Кропивницький апеляційний суд постановою від 03 вересня 2025 року залишив без змін, позов залишив без розгляду.

Роз`яснив право на повторне звернення до суду після усунення умов, що були підставою для залишення позову без розгляду.

Ухвала місцевого суду, з якою погодився суд апеляційної інстанції, мотивована тим, що недоліки позовної заяви, визначені ухвалою суду від 06 червня 2025 року прокурор не усунув, не надав документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки), якого здійснена в порядку, визначеному законом та чинна на дату подання позовної заяви.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2025 року до Верховного Суду, перший заступник керівника Кіровоградської обласної прокуратури, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 17 жовтня 2025 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував її із Онуфріївського районного суду Кіровоградської області.

28 жовтня 2025 року справу передано колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Верховний Суд ухвалою від 03 березня 2026 року призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 березня 2026 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Мартєв С. Ю., Петров Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

В касаційній скарзі прокурор посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 803/1541/16.

У касаційній скарзі зазначається, що cтаном на момент реалізації прокурором повноважень з представництва інтересів держави в суді шляхом звернення до суду з позовом, діяла редакція статті 177 ЦПК України, яка визначала перелік документів, що додаються до позовної заяви та що було дотримано і виконано.

Cуди застосували частину четверту статті 177 ЦПК України, яка доповнена абзацом другим відповідно до Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», який набрав чинності 09 квітня 2025 року.

Згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Норми ЦПК України підлягають застосуванню в редакції, чинній на час вчинення окремої процесуальної дії - звернення прокурора з позовом до суду (березень 2025 року). Відповідач ОСОБА_1 набула спірну земельну ділянку площею 2,00 га (кадастровий номер 3524655100:02:000:0684), розташовану на території Онуфріївської територіальної громади, на підставі рішення сесії Онуфріївської селищної ради від 26 липня 2021 року № 1548. Зазначена земельна ділянка була передана їй у власність безоплатно для ведення особистого селянського господарства.

Згідно із частиною п`ятою статті 390 ЦК України держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника.

Тобто, для застосування частини п`ятої статті 390 ЦК України у відносинах між власником майна та відповідачем, має бути третя особа, з вини якої майно незаконно вибуло з володіння власника (третя особа, яка не мала права його відчужувати), і в якої добросовісний набувач придбав майно за відплатним договором, понісши при цьому певні витрати.

ОСОБА_1 є первісним набувачем права власності на земельну ділянку, яку вона набула безоплатно та з порушення вимог законодавства.

Оскільки позовна заява відповідала вимогам статей 175, 177 ЦПК України у редакції, чинній станом на березень 2025 року, то підстав для подання прокурором експертно-грошової оцінки спірної земельної ділянки та доказів внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у сумі її вартості не було, що не врахували суди першої та апеляційної інстанцій.

Доводи інших учасників справи

У листопаді 2025 року ТОВ «Агродар ЛТД»надіслало відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

У листопаді 2025 року ДП «Конярство України»надіслало відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу задовольнити, оскаржувані судові рішення скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку та ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та аргументи відзивів на касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

09 квітня 2025 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» від 12 березня 2025 року (далі - Закон № 4292-ІХ), яким внесені зміни, зокрема до статей 388, 390, 391 ЦК України та статей 177, 185, 265 ЦПК України.

Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви (частина п`ята статті 390 ЦК України в редакції Закону № 4292-IX).

У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви (абзац другий частини четвертої статті 177 ЦПК України у редакції Закону № 4292-IX).

Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави невнесення у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, суд у такій ухвалі зазначає про обов`язок позивача внести відповідну грошову суму (абзац третій частини другої статті 185 ЦПК України у редакції Закону № 4292-IX).

Необхідно зауважити, що приписи Закону № 4292-IX набули чинності 09 квітня 2025 року, у той час як позов пред`явлений прокурором у березні 2025 року. 

У пункті 2 розділу ІІ Закону № 4292-IX зазначено, що положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, у яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом.

Наведені приписи Перехідних положень Закону № 4292-IX у сукупності з обставинами подання позову прокурором до набрання чинності цим Законом створили у сторін цього спору неоднакове розуміння того, чи поширюється на прокурора у цій справі обов`язок внести на депозитний рахунок суду вартість майна, про витребування якого він просить, навіть після відкриття провадження у справі судом, тобто встановлення відсутності недоліків позовної заяви.

Слід зазначити, що визначальним у цій справі є не стільки дія Закону № 4292-IX у часі (у т. ч. зворотна), скільки загалом сфера його застосування.

Так, як зазначалося вище, за змістом частини п`ятої статті 390 ЦК України суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду.

Приписи Закону № 4292-IX розраховані на вирішення правових ситуацій, пов`язаних з витребуванням майна саме у добросовісних набувачів, тобто застосування цього закону залежить від підстав пред`явленого позову. 

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, який у постанові від 12 листопада 2025 року у справі № 127/8274/24 вирішував подібне до цієї справи процесуальне питання та зазначив, що обов`язок попереднього внесення вартості майна на депозитний рахунок суду передбачений у нормі матеріального права. Положення частини п`ятої статті 390 ЦК України поширюється на випадки подання позову про витребування майна у добросовісного набувача. При цьому у випадку подання та розгляду судом позову про витребування майна у недобросовісного набувача вимоги частини п`ятої статті 390 ЦК України не підлягають застосуванню.

У випадку, якщо позивач обґрунтовує позов про витребування нерухомого майна недобросовісністю набувача, то положення частини п`ятої статті 390 ЦК України не застосовуються. Питання про добросовісність / недобросовісність набувача судом може бути вирішене лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення. У випадку встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов без застосування частини п`ятої статті 390 ЦК України. Натомість у разі встановлення, що набувач добросовісний, суд відмовляє у задоволенні позову на підставі частини п`ятої статті 390 ЦК України, якщо позивачем попередньо не внесено вартість майна на депозитний рахунок суду.

Аналогічні висновки містяться у постановахВерховного Суду від 01 грудня 2025 року у справі № 354/419/25, від 10 грудня 2025 року у справі № 354/417/25, від 21 січня 2026 року у справі № 354/409/25.

У справі, яка переглядається, прокурор обґрунтовував позов тим, що: 
- спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3524655100:02:000:0684 перебувала у постійному користуванні ДП «Конярство України», відповідно на неї не могло бути зареєстроване право комунальної власності, а її подальша передача у приватну власність та оренду є незаконною, і це безумовно порушує права держави;
-  ОСОБА_2 набула спірну земельну ділянку безоплатно на підставі рішення Онуфріївської селищної ради, не використовувала її для ведення особистого селянського господарства, а на підставі договору оренди від 17 лютого 2022 року передала в оренду ТОВ «Агродар ЛТД» строком на 10 років;
- втручання у право  ОСОБА_2 на мирне володіння спірною ділянкою та її повернення у володіння власника є пропорційним легітимній меті, не становитимуть для відповідача надмірного тягаря.

Не вдаючись в оцінку обґрунтованості зазначених тверджень, Верховний Суд констатує, що доводи прокурора зводяться до того, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави внаслідок неправомірних і недобросовісних дій відповідачів. 

За таких обставин приписи частини п`ятої статті 390 ЦК України у цій справі є незастосовними, у зв`язку із чим суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов неправильного висновку про залишення позовної заяви прокурора без руху та в подальшому про залишення позову без розгляду.

Прокурор у цій справі пред`явив позов про витребування земельної ділянки від її власника без зазначення про добросовісність набувача, отже приписи частини п`ятої статті 390 ЦК України, частини четвертої статті 177, абзацу третього частини другої статті 185 ЦПК України у такому випадку не підлягають застосуванню під час вирішення питання про прийняття позову до розгляду. Питання про добросовісність / недобросовісність набувача, доведеність / недоведеність підстав позову підлягають вирішенню судом лише за результатами дослідження доказів у справі на стадії ухвалення судового рішення.

За таких обставин суди зробили помилкові висновки про залишення позову без розгляду.

Подібні висновки висловлено у постановах Верховного Суду від 01 грудня 2025 року у справі № 354/419/25, від 10 грудня 2025 року у справі № 354/1754/24, від 10 грудня 2025 року у справі № 354/417/25, від 14 січня 2026 року у справі № 354/160/25, від 21 січня 2026 року у справі № 354/409/25 та від 27 травня 2026 року у справі № 399/298/25.

З урахуванням наведеного, суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин приписи статті 390 ЦК України, частини четвертої статті 177, частини одинадцятої статті 187 ЦПК України.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У частині шостій статті 411 ЦПК України встановлено, що підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Оскільки порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права призвело до ухвалення неправильних судових рішень, оскаржувані ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідно до статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом з тим, у випадку, якщо суд касаційної інстанції скасовує судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої / апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц).

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без дотримання норм процесуального права з неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку з наведеним касаційний суд вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити, оскаржені судові рішення скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу першого заступника керівника Кіровоградської обласної прокуратури задовольнити.

Ухвалу Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 02 липня 2025 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 03 вересня 2025 рокускасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач 	А. І. Грушицький 	
Судді 	С. О. Карпенко   І. В. Литвиненко  С. Ю. Мартєв 	
	Є. В. Петров