Заводський районний суд м. Запоріжжя 

Справа № 336/2405/26
Провадження № 2/332/2757/26

Рішення
Іменем України

19 травня 2026 р. м. Запоріжжя
Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі: 
головуючого судді: Яцуна О.С.,
при секретарі судового засідання: Дубачовій А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя, в режимі відеоконференції, цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором,

Встановив:
У квітні 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором.
В обґрунтування позову зазначено, що 09.10.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та відповідачем укладено договір № 3312496, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надано кредит в сумі 5 000,00 грн зі строком кредитування 15 днів (з 09.10.2021 по 24.10.2021), комісія за надання кредиту – 550,00 грн, проценти за користування кредитом – 937,50 грн, що розраховуються за ставкою 1,25% на день на фактичний залишок заборгованості.
26.01.2022 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено Договір факторингу № 26-01/2022-83, за яким ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до відповідача за вищевказаним кредитним договором.
10.01.2023 між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» укладено Договір про відступлення прав вимоги № 10-01/2023, за яким ТОВ «Вердикт Капітал» відступило ТОВ «Коллект Центр» право грошової вимоги до відповідача за вищевказаним кредитним договором.
Позивач, посилаючись на ст. ст. 525, 526, 530, 599, 610-612, 625, 1048-1050, 1054 ЦК України та умови договору, просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості в розмірі 20 449,24 грн, судовий збір в розмірі 2 662,40 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 13 000,00 грн.
Відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами, подала до суду відзив, в якому зазначила про те, що: позивач не надав суду належним чином завірених копій витягів з реєстру боржників; вона не отримувала жодного письмового повідомлення про заміну кредитора і це позбавило її можливості виконувати зобов`язання на користь нового стягувача, яким є позивач; позивачем пропущені строки позовної давності, адже дата повернення кредиту – 24.10.2021, а до суду позивач звернувся лише у 2026 році; сума заборгованості у порівнянні з сумою за тілом кредиту є неспівмірною і надмірним тягарем; відповідач має статус одинокої матері, її сім`я є малозабезпеченою. Усе вищенаведене відповідач просить врахувати при ухваленні рішення, застосувати наслідки спливу позовної давності, а у разі, якщо суд дійде до висновку про задоволення позовних вимог, просить суд списати всі нараховані проценти, штрафи та пеню. Також просить суд розглянути питання щодо реструктуризації залишку заборгованість. Всі судові витрати – залишити за позивачем.
Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вона просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Зазначає, що відповідачем не заперечується сам факт укладення кредитного договору, стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Відповідач не зверталась ані до первісного стягувача, ані до позивача із заявами щодо реструктуризації боргу. Крім того, відступлення права вимоги до позивача була правомірним, а відповідач, за умови, що вона не отримала повідомлення про відступлення права вимоги, могла виконувати зобов`язання на користь первісного стягувача. Пеня та штрафи, що відповідач просить суд списати, їй не нараховувались. З боку позивача взагалі не відбувалось жодних нарахувань, він звернувся до суду лише задля стягнення заборгованості, що існувала станом на день відступлення права вимоги. Строки позовної давності позивачем не пропущені з огляду на дію карантину та введення воєнного стану. Вважає, що розмір правничої допомоги є обґрунтованим.
Представник позивача у позовній заяві просив суд здійснювати розгляд справи без її участі.
Відповідач у відзиві зазначила про розгляд справи без її участі за наявними матеріалами справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.
Суд, вивчивши матеріали справи, всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 09.10.2021 між ТОВ «Мілоан» та відповідачем укладено договір № 3312496, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надано кредит в сумі 5 000,00 грн зі строком кредитування 15 днів (з 09.10.2021 по 24.10.2021), комісія за надання кредиту – 550,00 грн, проценти за користування кредитом – 937,50 грн, що розраховуються за ставкою 1,25% на день на фактичний залишок заборгованості (а.с. 22-26).
Кредитний договір підписано електронним підписом позичальника J43754, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Довідкою про ідентифікацію підтверджено, що одноразовий ідентифікатор J43754 належить відповідачеві ОСОБА_1 (а.с. 64).
Відповідачем також підписані анкета-заява на кредит, графік платежів та паспорт споживчого кредиту, що є додатками до вищевказаного договору (а.с. 44, 57, 58).
26.01.2022 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено Договір факторингу № 26-01/2022-83, за яким ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до відповідача за вищевказаним кредитним договором (а.с. 10-12).
Перехід права вимоги, зокрема, до відповідача також підтверджується копіями реєстру боржників та витягу з реєстру боржників (а.с. 18-21).
10.01.2023 між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» укладено Договір про відступлення прав вимоги № 10-01/2023, за яким ТОВ «Вердикт Капітал» відступило ТОВ «Коллект Центр» право грошової вимоги до відповідача за вищевказаним кредитним договором (а.с. 27-29).
Перехід права вимоги, зокрема, до відповідача також підтверджується копіями реєстру боржників та витягів з реєстру боржників (а.с. 37-40).
Перерахування коштів відповідачеві за договором підтверджується квитанцією від 09.10.2021 на суму 5 000,00 грн (а.с. 65).
Тобто вбачається, що первісний стягувач зі свого боку виконав зобов`язання, надавши відповідачеві кредитні кошти, а відповідач, в порушення норм закону та умов договору, зобов`язання за ним належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на день звернення до суду з даним позовом має заборгованість в розмірі 20 449,24 грн, що складається з наступного: 3 686,00 грн – заборгованість за тілом кредиту; 16 763,24 грн – заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги.
Вищевказана сума заборгованості підтверджується розрахунками заборгованості (а.с. 8-9, 66-67).
Наведене відповідачем не спростовано, власного розрахунку нею не подано.
Приписами ч. 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами (ч. 1 ст. 207 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК України).
Згідно п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» (надалі – Закон), електронний договір – домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором – дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону).
У відповідності до ч. 12 ст. 11 Закону, електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом (п. 2 ч. 1 ст. 12 Закону).
Наведене знаходить своє підтвердження у постановах Верховного Суду по справах № 732/670/ від 19.09.09.2020, № 524/5556/19 від 12.01.2021.
Щодо відступлення права вимоги, суд зазначає, що згідно приписів п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом.
Відповідно до ст. 1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомлені визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.
При умові, що відповідач з будь-яких підстав не отримав вищезазначене повідомлення про відступлення права вимоги, має місце той факт, за яким відповідач не мав жодних перешкод для реалізації свого зобов`язання по сплаті кредитної заборгованості на рахунки первісного кредитора, і таке виконання було б належним відповідно до вимог ст. 516 ЦК України.
Наведе узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові від 23.09.2015 в рамках справи № 6-979цс15.
Судом в ході розгляду справи встановлено, що ТОВ «Мілоан», ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» мали цивільну правоздатність та дієздатність на укладення договорів, відповідно, виходячи з вищенаведеного, судом встановлені факти укладення договорів факторингів на законних підставах, визначених чинним цивільним законодавством. Таким чином, позовні вимоги ТОВ «Коллект Центр» до відповідача є законними, обґрунтованими та підтвердженими належними доказами.
Відповідачем суду не надано доказів щодо виконання свого зобов`язання на користь або первісного стягувача, або позивача як нового стягувача, окрім тих платежів, що вже враховані в розрахунку заборгованості. Відтак, суд дійшов до висновку, що сума за тілом кредиту в розмірі 3 686,00 грн підлягає до стягнення у повному обсязі.
В частині нарахування процентів суд зазначає наступне.
Згідно п. 1.5.2 кредитного договору, проценти за користування кредитом становлять 937,50 грн, що розраховуються за ставкою 1,25% на день на фактичний залишок заборгованості.
У постанові від 05.04.2023 по справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за «користування кредитом», сформульованого у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та підтвердженого у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 та уточнила власний правовий висновок щодо можливості нарахування процентів поза межами строку кредитування, визначивши, що в разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за користування кредитом (ст. 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором.
З розрахунку ТОВ «Мілоан» вбачається, що:
-в період з 09.10.2021 по 24.10.2021 включно проценти нараховувались згідно п. 1.5.2 Договору, щоденно по 62,50 грн;
-в періоди з 25.10.2021 по 31.10.2021 включно та з 10.11.2021 по 12.11.2021 включно – згідно пунктів 1.5.2, 2.3.1.1 Договору – по 46,08 грн та по 47,50 грн;
-в період з 01.11.2021 по 09.11.2021 включно та з 13.11.2021 по 02.01.2022 включно – згідно пунктів 1.6, 2.3.1.2 Договору – по 184,30 грн та по 190,00 грн.
Судом встановлено, що відповідачеві були надані кредитні кошти, якими вона користувалась, лише в період строку кредитування: 09.10.2021 – 24.10.2021. Доказів на підтвердження тих обставин, що після 24.10.2021 кредитний договір було пролонговано, згідно п. 2.3 Договору, та строк користування кредитом було продовжено, позивачем суду не надано, як і не містять таких доказів матеріали справи, а несплата та/або несвоєчасна сплата позичальником кредитних платежів не може слугувати належною підставою для продовження строку користування кредитом без наявності волевиявлення сторін, зокрема вчинення відповідних дій.
Вимог щодо нарахування процентів згідно ст. 625 ЦК України, у позові не заявлено.
Таким чином, розмір процентів за користування кредитом в межах строку кредитування, що підлягає стягненню з відповідача, складає 937,50 грн, що прямо передбачено умовами договору в п. 1.5.2.
Щодо строків позовної давності, про які заявлено відповідачем по справі, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
З урахуванням п. 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням короновірусної хвороби СОVID-19» від 30.03.2020 № 540-IX, що набрав чинності 02.04.2020, Розділ «Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2» (зі змінами та доповненнями), а також постановою Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами та доповненнями), в Україні встановлено карантин з 12.03.2020.
Постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27.06.2023 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 30.06.2023 на всій території України відмінено карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Позивач звернувся до суду з даним позовом 18.03.2026, тобто вже у період дії воєнного стану, у зв`язку з чим суд зазначає наступне.
З початком повномасштабного вторгнення 24.02.2022 рф на територію України законодавець вніс зміни до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а саме доповнив розділ пунктом 19, 20, яким визначено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Тобто, законодавцем було запроваджено механізм, за якого позовна давність на період дії карантину, воєнного стану або надзвичайної ситуації продовжується на строк дії таких обставин.
Відповідно до Закону України № 4434-IX від 14.05.2025 «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності», п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України виключено. Цей Закон набрав чинності 04.09.2025. Тобто, перебіг строку позовної давності відновлено саме з 04.09.2025 і за наведених вище обставин, суд дійшов до висновку, що позивачем строки позовної давності для звернення до суду з відповідним позовом не пропущені, адже трирічний строк позовної давності закінчиться лише 04.09.2028.
Щодо соціального статусу відповідача та неспівмірності вимог, суд зазначає, що статус матері-одиначки та статус малозабезпеченої сім`ї не дає автоматичних пільг чи списань за кредитними зобов`язаннями, ці кредити підлягають поверненню на загальних підставах.
Штрафи та пеня відповідачеві не нараховувались, відповідно, вони «списанню» не підлягають, а тому ці доводи відповідача судом відхиляються.
Щодо клопотання відповідача про розстрочку виконання рішення суду.
Згідно ч. 1 ст. 267 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.
Відповідно до ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження», за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.
Статтею 435 ЦПК України визначено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом) – встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання (ч. 1).
Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (ч. 3).
Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (ч. 4).
Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови (ч. 5).
Розстрочка – це спосіб виконання зобов`язання, при якому виконання проводиться не одночасно і в повному обсязі, а частинами і в строки, встановлені наперед.
Приписами п. 37 Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» передбачено, що визначення порядку виконання рішення суду, надання відстрочки або розстрочки виконання, вжиття заходів для забезпечення його виконання за наявності для цього підстав зазначається безпосередньо в рішенні суду при його ухваленні.
За п. 10 Пленуму Верховного Суду України № 24 від 26.12.2003 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», при вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання суду потрібно мати на увазі, що їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).
Відповідачем до клопотання про розстрочку виконання рішення суду надані: лист з Пенсійного Фонду України від 27.04.2026, згідно якого вбачається, що ОСОБА_1 , 15.06.2002, перебуває на обліку як отримувач допомоги на дітей одиноким матерям та державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям з 01.01.2026 по 30.06.2026, копія свідоцтва про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження № 00045581275 від 19.06.2024 (а.с. 108-110).
Тобто, наразі вбачається, що відповідач немає можливості погашати заборгованість вчасно, адже вона має ряд певних соціальних статусів, а рішення, прийняте судом в рамках даної справи, ще більше ускладнить її матеріальне становище.
Оскільки відповідач належними, допустимими та достовірними доказами підтвердила обставини, що стали підставами для розстрочки виконання рішення суду, суд приходить до переконання, що вказане клопотання підлягає задоволенню і загальна сума за рішенням суду в розмірі 4 623,50 грн підлягає розстроченню на максимальний термін у 12 (дванадцять) місяців з дня ухвалення даного рішення, шляхом сплати щомісячного платежу в розмірі 385,30 грн.
Щодо витрат на правничу допомогу, суд зазначає, що відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України.
На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано: копію договору про надання правової допомоги № 01-07/2024 від 01.07.2024, укладеного між ТОВ «Коллект Центр» та адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс»; копія прайс-листа; копія заявки на надання юридичної допомоги № 1741 від 01.01.2026 на суму 13 000,00 грн; копія витягу з Акта № 18 про надання юридичної допомоги від 30.01.2026 на суму 13 000,00 грн (а.с. 49-51, 53-54, 55, 56).
Оскільки позовні вимоги ТОВ «Коллект Центр» підлягають задоволенню частково, на 22,61%, то розмір витрат на оплату правничої допомоги адвоката підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам, що становить 2 939,30 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги ТОВ «Коллект Центр» задоволені частково, на 22,61%, відповідно, судовий збір, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 601,97 грн.
На підставі викладеного, керуючись статтями 2-4, 12, 13, 19, 23, 76-83, 89, 141, 247, 258-259, 263-265, 274, 279, 435 ЦПК України, суд

Ухвалив:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (місцерозташування: м. Київ, вул. Мечнікова, буд. 3, офіс 306, ЄДРПОУ 44276926) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» заборгованість за Договором № 3312496 від 09.10.2021 в розмірі 4 623,50 грн, судовий збір в розмірі 601,97 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 2 939,30 грн.
У задоволенні інших вимог позову – відмовити.

Клопотання ОСОБА_1 про розстрочку виконання рішення суду – задовольнити.
Розстрочити ОСОБА_1 виконання рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19.05.2026 по справі № 336/2405/26, провадження № 2/332/2757/26, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором в розмірі 4 623,50 грн терміном на 12 (дванадцять) місяців з дня ухвалення даного рішення, шляхом сплати щомісячного платежу в розмірі 385,30 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Запорізького апеляційного суду.

Суддя          О.С. Яцун