ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

03 червня 2026 року	м. Ужгород	№ 260/971/26 	

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі: головуючої судді Маєцької Н.Д., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Закарпатській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Закарпатській області, в якому просить: 1) Визнати протиправним та скасувати рішення прийняте Головним управлінням ДПС у Закарпатській області доведене ФОП ОСОБА_1 повідомленням від 15.12.2025 № 3539/АП/07-16-24-13-04 про відмову у реєстрації заяви №9388987105 від 12.12.2025 року на спрощену систему оподаткування; 2) Зобов`язати відповідача зареєструвати заяву про застосування спрощеної системи оподаткування № 9388987105 від 12.12.2025 та здійснити реєстрацію платника єдиного податку третьої групи ФОП ОСОБА_1 із 01.01.2026 р.
Ухвалою судді від 02 березня 2026 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі наявних у ній матеріалів. 
Ухвалою суду від 18 березня 2026 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звернувся із заявою від 12.12.2025 року про застосування спрощеної системи оподаткування з 01.01.2026 року. Однак, відповідач відмовив позивачу у реєстрації його із 01.01.2026 року платником єдиного податку 3 групи за ставкою 5 %. Причиною відмови зазначено те, що у заяві у рядку 8 «Обрані види діяльності згідно з КВЕД ДК 009:2010» було зазначено КВЕД 61.90 (інша діяльність у сфері електрозв`язку), що відповідно до п.п.8 п.п. 291.5.1 п.291.5 ст. 291 ПК України не дає права на застосування спрощеної системи оподаткування. Із Витягу з реєстру операторів, провайдерів телекомунікацій від 29.10.2021 р. вбачається, що, позивач зареєстрував право на ведення діяльності за видами: ІА.S1 – послуга, що забезпечує доступ до мережі Інтернет і можливість логічного з`єднання з кінцевими точками мережі Інтернет незалежно від технології, що застосовується в електронній комунікаційній мережі, і кінцевого (термінального) обладнання, що використовується. У тому числі послуга широкосмугового доступу до мережі Інтернет. Постачальники послуг доступу до мережі Інтернет працюють на спрощеній системі оподаткування відповідно до пп. 8 пп. 291.5.1 п. 291.5 ст. 291 ПКУ, який не змінювався з 2019 року. Вказана норма ПК України обмежує застосування спрощеної системи лише для таких видів послуг, як телефонний зв`язок та послуги технічного обслуговування і експлуатації телекомунікаційних мереж (третіх осіб), відтак вважає, що контролюючим органом самостійно, та безпідставно розширено перелік таких послуг, на який розповсюджується дія п.п. 5 підпункту 298.2.3 пункту 298 статті 298 Податкового кодексу України. У зв`язку з чим, вважає протиправною відмову відповідача та просить зобов`язати відповідача зареєструвати заяву позивача про застосування спрощеної системи оподаткування та здійснити реєстрацію платника єдиного податку третьої групи із 01.01.2026 року. 
Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову в зв`язку з тим, що позивач у 2025 році проводив діяльність, здійснення якої не дає права на застосування спрощеної системи оподаткування та враховуючи вимоги п.п. 5 п. 298.2.3 п. 298.2 ст. 298 ПК України не набув права на застосування спрощеної системи оподаткування станом на 12.12.2025 року (дату подання заяви).
Представник позивача надав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що обмеження перебування на єдиному податку згідно з абз. 8 п.п. 291.5.1 п. 291.5 ст. 291 ПК України стосується виключно суб`єктів, які безпосередньо здійснюють саме види діяльності, прямо зазначені у ПК України, а саме: поштовий зв`язок, телефонний зв`язок, діяльність з надання послуг з технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж. Оскільки позивач не здійснює видів діяльності, які не дають права застосовувати спрощену систему оподаткування, то підстави для відмови у реєстрації позивача як платника єдиного податку третьої групи відсутні.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить наступних висновків.
Судом встановлено, що позивач у період з 01.01.2024 року по 30.09.2024 року застосовував спрощену систему оподаткування та з 01.10.2024 року перейшов на загальну систему оподаткування. 
12.12.2025 до Головного управління ДПС у Закарпатській області засобами електронного зв`язку надійшла заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (вхідний №9388987105 від 12.12.2025) про застосування спрощеної системи оподаткування, де підставою подання зазначено: обрання або перехід на спрощену систему оподаткування з 01.01.2026 (третя група, за ставкою 5 відсотків, без реєстрації ПДВ).
У вказаній заяві фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зазначив види економічної діяльності за кодами КВЕД ДК 009:2010, за якими здійснюватиме діяльність на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності, зокрема 61.90 «Інша дiяльнiсть у сферi електрозв`язку».
Згідно квитанції від 12 грудня 2025 року F0120 відмовлено в реєстрації заяви про застосування спрощеної системи оподаткування. 
ГУ ДПС у Закарпатській області листом від 15.12.2025 року № 3539/АП/07-16-24-13-04 повідомило позивача, що оскільки у поданій заяві зазначено вид економічної діяльності – 61.90 «інша діяльність у сфері електрозв`язку», то заява про застування спрощеної системи оподаткування від 12.12.2025 року № 9388987105 залишається без розгляду.
Позивач не погодившись із рішенням ГУ ДПС України у Закарпатській області, викладеним у вищевказаному листі, звернувся із скаргою від 17.12.2025 року до Державної податкової служби України. 
Відповідно до рішення ДПС від 13.02.2026 року № 3786/6/99-00-06-03-03-06 про результати скарги залишено без змін рішення, викладене у листі ГУ ДПС у Закарпатській області від 15.12.2025 року № 3539/АП/07-16-24-13-04 щодо застосування спрощеної системи оподаткування, а скаргу – без задоволення. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Спеціальним законом з питань оподаткування, який установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплату пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків і визначає заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу є Податковий Кодекс України (далі - ПК України).
Відповідно до підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 ПК України, платники єдиного податку зобов`язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, у таких випадках та в строки: у разі здійснення видів діяльності, які не дають права застосовувати спрощену систему оподаткування, або невідповідності вимогам організаційно-правових форм господарювання - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) періодом, у якому здійснювалися такі види діяльності або відбулася зміна організаційно-правової форми.
Згідно з пунктом 8 підпункту 291.5.1 пункту 291.5 статті 291 ПК України не можуть бути платниками єдиного податку третьої групи суб`єкти господарювання (юридичні особи), які здійснюють, діяльність з надання послуг пошти (крім кур`єрської діяльності), діяльність з надання послуг фіксованого телефонного зв`язку з правом технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж і надання в користування каналів електрозв`язку (місцевого, міжміського, міжнародного), діяльність з надання послуг фіксованого телефонного зв`язку з використанням безпроводового доступу до телекомунікаційної мережі з правом технічного обслуговування і надання в користування каналів електрозв`язку (місцевого, міжміського, міжнародного), діяльність з надання послуг рухомого (мобільного) телефонного зв`язку з правом технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж і надання в користування каналів електрозв`язку, діяльність з надання послуг з технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж, мереж ефірного теле- і радіомовлення, проводового радіомовлення та телемереж.
Отже, виходячи з вказаної норми права, не можуть бути платниками єдиного податку третьої групи суб`єкти господарювання, які здійснюють діяльність, зокрема, діяльність з надання послуг з технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж.
Як свідчать встановлені обставини справи, контролюючий орган вважає, що позивач обрав вид господарської діяльності згідно КВЕД 61.90 «Інша діяльність у сфері електрозв`язку», який передбачений абзацом 8 підпункту 291.5.1 пункту 291.5 ст. 291 ПК України, що виключає можливість бути платником єдиного податку першої - третьої груп.
01.01.2022 набрав чинності Закону України "Про електронні комунікації", який визначає правові та організаційні основи державної політики у сферах електронних комунікацій та радіочастотного спектра, а також, права, обов`язки та відповідальність фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у відповідній діяльності або користуються електронними комунікаційними послугами.
Відповідно до визначення термінів, що вживаються у законі:
мережа Інтернет (інтернет) - глобальна електронна комунікаційна мережа, що призначена для передачі даних та складається з фізично та логічно взаємоз`єднаних окремих, електронних комунікаційних мереж, взаємодія яких базується на використанні єдиного адресного простору та на використанні інтернет-протоколів, визначених міжнародними стандартами (пункт 54 частини 1 статті 2 Закону);
послуга доступу до мережі Інтернет - електронна комунікаційна послуга, що забезпечує доступ до мережі Інтернет і можливість логічного з`єднання з кінцевими точками мережі Інтернет незалежно від технології, що застосовується в електронній комунікаційній мережі, і кінцевого (термінального) обладнання, що використовується (пункт 80 частини 1 статті 2 Закону);
оператор електронних комунікацій (оператор) - суб`єкт господарювання, який володіє, здійснює експлуатацію та управління електронними комунікаційними мережами та/або пов`язаними засобами (пункт 70 частини 1 статті 2 Закону).
Єдиним органом виконавчої влади, який має повноваження встановлювати види та опис електронних комунікаційних послуг є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах електронних комунікацій, радіочастотного спектра та надання послуг поштового зв`язку (НКЕК).
Відповідно до положень постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах електронних комунікацій, радіочастотного спектра та надання послуг поштового зв`язку №30 від 20.04.2022 затверджений Порядок ведення реєстру постачальників електронних комунікаційних мереж та послуг та його форму, а також Орієнтовний перелік видів електронних комунікаційних послуг.
Зокрема, передбачено, що суб`єкти господарювання, які мають намір здійснювати господарську діяльність як постачальники електронних комунікаційних мереж та/або послуг повинні протягом місяця від початку такої діяльності надіслати до НКЕК Повідомлення.
Відповідно до Орієнтовного переліку видів електронних комунікаційних послуг постачальник електронних комунікаційних послуг може надавати послугу технічного обслуговування і експлуатації електронних комунікаційних мереж (код послуги OS.S1), що, за визначенням, означає послугу з підтримки у працездатному стані обладнання електронних комунікаційних мереж в процесі його експлуатації, при якому воно здатне виконувати задані функції, зберігаючи задані значення параметрів у межах, які встановлені в нормативно-технічній документації; експлуатації електронних комунікаційних мереж.
Відповідно до відомостей Реєстру постачальників електронних комунікаційних мереж та/або послуг позивач включений до зазначеного реєстру за №3983 та надає послуги з видом діяльності: ІА.S1 - послуга, що забезпечує доступ до мережі Інтернет і можливість логічного з`єднання з кінцевими точками мережі Інтернет незалежно від технології, що застосовується в електронній комунікаційній мережі, і кінцевого (термінального) обладнання, що використовується. У тому числі послуга широкосмугового доступу до мережі Інтернет. З використанням мережі: фіксованого зв`язку; (власної мережі).
В той же час, відомостей про те, що позивач надає послуги з технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж (код послуги OS.S1), матеріали справи не містять.
Визначена підпунктом 8 підпункту 291.5.1 пункту 291.5 статті 291 Податкового кодексу України заборона перебування суб`єктів господарювання на спрощеній системі оподаткування першої - третьої груп не пов`язана з відповідним КВЕД, а стосується певної, визначеної цією нормою, діяльності, отже твердження контролюючого органу, що КВЕД 61.90 «Інша діяльність у сфері електрозв`язку» є забороненим КВЕД для умов перебування платником єдиного податку є таким, що не узгоджується з нормами діючого законодавства.
Суд враховує, що відповідно до заявлених позовних вимог позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення, прийняте ГУ ДПС у Закарпатській області та доведене повідомленням від 15.12.2025 року № 3539/АР/07-16-24-13-04 про відмову у реєстрації заяви позивача № 9388987105 від 12.12.2025 року про застосування спрощеної системи оподаткування. 
Водночас, зі змісту вказаного листа ГУ ДПС у Закарпатській області від 15.12.2025 року № 3539/АР/07-16-24-13-04 вбачається, що контролюючим органом заяву позивача залишено без розгляду, у зв`язку із встановленням, на думку відповідача, невідповідності вимогам п.п. 291.5.1 п. 291.5 ст. 291 ПК України.
Отже, незалежно від використаного відповідачем формулювання, оскаржуване рішення за своєю правовою природою є рішенням про відмову у застосуванні спрощеної системи оподаткування, оскільки саме такий правовий наслідок настaв для позивача.
Вищевказане також підтверджується, рішенням ДПС від 13.02.2026 року № 3786/6/99-00-06-03-03-06 про результати розгляду скарги, в якому ДПС констатує, що за результатами розгляду заяви ГУ ДПС у Закарпатській області відмовлено ФОП ОСОБА_1 у застосуванні спрощеної системи оподаткування. 
Суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
З огляду на вищенаведене, та оскільки відповідач не довів, що здійснювана позивачем діяльність віднесена до видів діяльності, які не дають права застосовувати спрощену систему оподаткування, суд дійшов висновку, про протиправність рішення ГУ ДПС у Закарпатській області, оформленого листом ГУ ДПС у Закарпатській області від 15.12.2025 року № 3539/АП/07-16-24-13-04 про відмову у застосуванні спрощеної системи оподаткування. 
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача зареєструвати заяву позивача про застосування спрощеної системи оподаткування № 9388987105 від 12.12.2025 та здійснити реєстрацію платника єдиного податку третьої групи ФОП ОСОБА_1 із 01.01.2026 р., суд зазначає наступне. 
Беручи до уваги встановлену судом протиправність рішення Головного управління ДПС у Закарпатській області про відмову у застосуванні спрощеної системи оподаткування, суд виходить із того, що достатнім та належним способом захисту порушеного права позивача є саме усунення правових наслідків такого рішення, шляхом зобов`язання контролюючого органу здійснити реєстрацію позивача платником єдиного податку третьої групи з 01.01.2026 на підставі заяви від 12.12.2025 року. 
За таких обставин вимога про окреме зобов`язання відповідача зареєструвати заяву про застосування спрощеної системи оподаткування не є самостійним необхідним способом захисту порушеного права, оскільки подана заява була предметом розгляду контролюючого органу та слугувала підставою для прийняття оскаржуваного рішення.
Відтак, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. 
Суд зазначає, що обраний судом спосіб захисту є належним та достатнім для ефективного поновлення порушеного права позивача, оскільки забезпечує досягнення правового результату, на який спрямована подана заява.
Згідно частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Таким чином, у відповідності до ст. 139 КАС України необхідно стягнути на користь позивача судові витрати у розмірі 3328,00,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Закарпатській області.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на оплату правничої допомоги адвоката, у розмірі 30000,00 грн., суд зазначає наступне.
Відповідно до п.1 ч. 3 статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.1 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАС України).
Відповідно до ч. 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є: 1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; 4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; 5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; 6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; 7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; 8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань; 9) захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення.
Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З аналізу вищевикладеного, вбачається, що адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 922/902/19.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом встановлено, що 18 грудня 2025 року між позивачем та адвокатським бюро «Юрій Назаренко і партнери», в особі керуючого бюро адвоката Майнард Н.О. укладено договір про надання правничої допомоги. 
Відповідно до п. 4.1 розділу 4 вказаного договору отримання винагороди адвокатом за надання правової допомоги відбувається у формі фіксованого гонорару. Сторони домовилися, що участь у одному засіданні суду першої інстанції дорівнює 2000,00 грн., одна година роботи із документами – 4000,00 грн., але не перевищує 30000,00 грн. за супроводження справи у 2026 році у суді першої інстанції. Аванс внесений клієнтом на день укладення договору складає 30000,00 грн. 
На підтвердження наданих юридичних послуг представником позивача надано рахунок –фактуру № 12 від 18.12.2025 року та платіжну інструкцію про оплату на суму 30000,00 грн. 
При цьому, відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив проти заявленого розміру витрат на правничу допомогу, оскільки вважає його таким, що є неспівмірним із складністю справи, часом витраченим на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Зазначає, що вказаний спір не характеризується наявністю виключної правової проблеми, не стосується встановлення значного обсягу фактичних обставин справи, що потребувало б подання великої кількості письмових доказів та вжиття дій щодо їх збирання. 
Суд зазначає, що стаття 134 КАС України не виключає права суду перевіряти дотримання позивачем вимог частини 5 статті 134 щодо співмірності заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 07.05.2020 року у справі № 320/3271/19.
Також необхідно зазначити, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду за результатами розгляду справи №200/14113/18-а ухвалив постанову від 26.06.2019, в якій сформував правову позицію, згідно з якою, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
При визначені відшкодування витрат на суму гонорару адвоката, суд виходить з реальності адвокатських витрат (чи мали місце ці витрати, чи була в них необхідність) а також розумності їх розміру. Такі критерії застосовує Європейській суд з прав людини. У справі "East/West Allianse Limited" суд зазначив, що заявник має право на компенсацію судових витрат, тільки якщо буде доведено, що такі витрати фактично мали місце, були неминучі, а їх розмір є обґрунтованим.
Дослідивши надані заявником докази понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у їх співвідношенні до тривалості розгляду справи, складності правовідносин та обсягу вчинених представником дій, суд дійшов висновку, що заявлений обсяг виконаних робіт (наданих послуг) є завищеним.
З матеріалів справи вбачається, що спір має типовий характер для відповідної категорії справ, ґрунтується на оцінці одного індивідуального акта суб`єкта владних повноважень та застосуванні норм Податкового кодексу України, не потребував значного обсягу доказування, чи вчинення значної кількості процесуальних дій.
За таких обставин заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу не відповідає критеріям реальності, розумності та співмірності, визначеним процесуальним законом, у зв`язку з чим підлягає зменшенню.
Суд зазначає, що позивач вільний у виборі представника та у визначенні розміру його гонорару за домовленістю сторін, проте цей вибір не повинен бути надмірно обтяжливим для іншої сторони процесу при вирішенні судом питання про розподіл судових витрат. 
В той же час, на переконання суду, заявлені представником позивача до відшкодування 30000,00 грн. витрат на правничу допомогу не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, та їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для останнього, що суперечить принципу розподілу таких витрат. 
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок відповідача, підлягає зменшенню у зв`язку з відсутності ознак співмірності, визначених ч. 5 ст. 134 КАС України. 
Відтак, враховуючи заперечення відповідача щодо розміру заявлених витрат на правничу допомогу та характер спірних правовідносин, обсяг наданих представником позивача послуг та те, що справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, суд виходячи з критерію пропорційності вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача повинен становити 8000,00 грн. 
Керуючись ст. ст. 5, 9, 19, 77, 139, 243, 246, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд – 
ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Закарпатській області (Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Волошина, буд. 52, код ЄДРПОУ ВП 44106694) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Закарпатській області, оформлене листом Головного управління ДПС у Закарпатській області від 15.12.2025 року № 3539/АП/07-16-24-13-04 про відмову фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 у застосуванні спрощеної системи оподаткування. 
3. Зобов`язати Головне управління ДПС у Закарпатській області здійснити реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 платником єдиного податку, на підставі його заяви від 12.12.2025 року (реєстраційний номер 9388987105).
4. В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
5. Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Закарпатській області (Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Волошина, буд. 52, код ЄДРПОУ ВП 44106694) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3328,00 грн. (три тисячі триста двадцять вісім гривень 00 коп. ) та витрати на правничу допомогу в сумі 8000,00 грн. (вісім тисяч гривень 00 коп.).
6. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя	Н.Д. Маєцька