ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

адреса юридична: вул. Капітана Володимира Кісельова, 1, м. Полтава, 36000, адреса для листування: вул. Капітана Володимира Кісельова, 1, м. Полтава, 36607, тел. (0532) 61 04 21, E-mail inbox@pl.arbitr.gov.ua, https://pl.arbitr.gov.ua/sud5018/
Код ЄДРПОУ 03500004

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2026 Справа № 917/362/25 

Господарський суд Полтавської області у складі судді Мацко О.С., розглянувши матеріали справи 917/362/25
за позовною заявою Заступника керівника Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області, 39601, Полтавська область, м. Кременчук, вул Свободи, 4-а, код ЄДРПОУ 02910060, в інтересах держави в особі Північно-східного офісу Держаудитслужби, 61022, м. Харків, майдан Свободи, 5, Держпром, 4 під`їзд, 10 поверх,
до відповідачів: 1. Комунальне підприємство «Теплоенерго» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, 39600, Полтавська область, м. Кременчук, вул. Софіївська, 68,
2. Товариство з обмеженою відповідальністю «Кремелектро», 39600, Полтавська область, м. Кременчук, вул. Чкалова, 1б,
третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – Східне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України (61022, Україна, Харківська обл., місто Харків, Майдан Свободи, будинок, 5, ДЕРЖПРОМ, кімната, 35, код ЄДРПОУ 22630473)
про визнання недійсним договору та стягнення грошових коштів

Секретар судового засідання: Токар А.В.
Представники : згідно протоколу

Суть спору:
Розглядається позовна заява Заступника керівника Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Північно-східного офісу Держаудитслужби до Комунального підприємства «Теплоенерго» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області та Товариства з обмеженою відповідальністю «Кремелектро» про визнання недійсним Договору № 758 від 14.04.2020 р. та стягнення в дохід держави отриманих за цим Договором коштів у розмірі 3 901 352,97 грн.
Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 20.02.2025 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження.
Також вказаною ухвалою залучено Антимонопольний комітет України до участі у справі третьою особою без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.
Ухвалою від 25.03.2025 р. було замінено третю особу без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – Антимонопольний комітет України на Східне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України та зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням Господарського суду Харківської області у справі № 922/2921/24.
14.01.2026 року судом було поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання на 03.02.2026 р.
03.02.2026 р. суд закрив підготовче провадження у даній справі та призначив справу до розгляду по суті на 03.03.2026 р.
Ухвалами від 03.03.2026 р. та 26.03.2026 р. було відкладено розгляд справи на 26.03.2026 р. та 23.04.2026 р. відповідно.
У судовому засіданні 23.04.2026 р. розглянуто справу по суті, та призначено дату та час проголошення вступної та резолютивної частини рішення на 30.04.2026 р., про що повідомлено учасників справи.
Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.
Водночас суд зауважує, що відповідно до пунктів 3 та 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Під час розгляду справи по суті суд дослідив усі письмові докази, що містяться в матеріалах справи. 30.04.2026 р. судом проголошено скорочене рішення у даній справі, повідомлено порядок та строк його оскарження та час складання повного тексту рішення.

Аргументи учасників справи:
У позовній заяві прокурор зазначає, що дії Товариства з обмеженою відповідальністю «Кремелектро» були спрямовані на завідомо суперечну інтересам держави і суспільства мету одержання права на укладення договору на поставку Комунальному підприємству «Теплоенерго» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області товарів не на конкурентних засадах, що підтверджено рішенням адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 70/128-р/к від 24.07.2024 р. у справі № 7/01-132-21. Зазначене не узгоджується із законною господарською діяльністю у сфері публічних закупівель, а отже, суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки порушує правові та економічні засади функціонування вказаної сфери суспільних відносин, не сприяє, а навпаки, обмежує розвиток конкуренції у державі.
У зв`язку з цим прокурор стверджує, що укладення договору з порушенням вимог Закону України «Про захист економічної конкуренції» є підставою для визнання його недійсним з передбачених ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 та ч. 3 ст. 228 ЦК України підстав.
Крім того, прокурор зазначає, що в діях ТОВ «Кремелектро» вбачається наявність умислу на вчинення правочину, який завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, а тому одержані ним за вказаним правочином кошти у розмірі 3 901 352,97 грн повинні бути повернуті Комунальному підприємству «Теплоенерго» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області як іншій стороні договору, а отримані останнім за рішенням суду кошти – стягнуті в дохід держави.
Відповідач-1 у відзиві від 13.03.2025 р. (вх. № 3445 від 13.03.2025 р.) заперечував проти позовних вимог Заступника керівника Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області у справі, стверджуючи про те, що сам факт вчинення порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній закупівлі, встановлений рішенням АМК України, не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним як такого, що вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства.
Крім того, відповідач-1 зазначив, що спосіб захисту у вигляді визнання недійсним Договору закупівлі №758 від 14.04.2020 р., укладеного за результатами публічної закупівлі, не передбачений Законом України «Про публічні закупівлі», Законом України «Про захист економічної конкуренції», є неефективним способом захисту прав та інтересів держави та фактично призведе до завдання збитків самій державі в особі КП «Теплоенерго».
25.03.2026 року до суду надійшло клопотання Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області від 25.03.2026 р. (вх. № 3917) про зупинення розгляду справи № 917/1079/24 до прийняття остаточного рішення Великою Палатою Верховного Суду у справі № 910/20111/23.
Стаття 228 ГПК України надає право суду зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.
Судом встановлено, що ухвалою від 24 лютого 2026 року колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду передала справу № 910/20111/23 на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав існування виключної правової проблеми, яка має істотне значення для формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права, щодо застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України при вчиненні правочину, що суперечить інтересам держави та суспільства, зокрема, при порушенні суб`єктом господарювання чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, у тому числі законодавства про захист конкуренції.
Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 08.04.2026 р. повернула відповідній колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду справу № 910/20111/23 за позовом заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до 1) Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва», 2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Північно-Український Будівельний Альянс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Антимонопольний комітет України, про визнання недійсним рішення тендерного комітету, договору і стягнення коштів за касаційною скаргою Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 27 лютого 2025 року та рішення Господарського суду міста Києва від 04 червня 2024 року.
У вказаній ухвалі Велика Палата Верховного Суду виснувала, що на її розгляд передано питання, які можуть бути вирішені Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду як належним судом, оскільки застосування норм матеріального права здійснюється судом касаційної інстанції під час розгляду касаційної скарги відповідно до його повноважень.
При цьому колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду належним чином не обґрунтувала кількісних та якісних критеріїв наявності виключної правової проблеми у справі № 910/20111/23, які б свідчили про те, що передача цієї справи до Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Тобто, Велика Палата Верховного Суду не прийняла до розгляду справу № 910/20111/23 та така справа повернута на розгляд колегії суддів Верховного Суду, що свідчить про відсутність передбаченої п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України підстави для зупинення провадження у справі № 917/1079/24, а саме – розгляд справи палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.
Крім того, суд зауважує, що частиною 3 статті 195 ГПК України передбачено, що провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1-3-1 частини першої статті 227 та пунктом 1 частини першої статті 228 цього Кодексу.
Таким чином, у разі виникнення обставин, визначених 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України подати клопотання про зупинення провадження у справі учасник процесу може лише на стадії підготовчого провадження.
З вищевикладеного, суд встановив відсутність процесуальних підстав для зупинення провадження у справі № 917/327/25 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/20111/23, з огляду на що протокольною ухвалою від 23.04.2026 р. відмовив у задоволенні відповідного клопотання Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області.
Інших заяв по суті спору до суду не надходило.

Виклад обставин справи, встановлених судом:
Частинами 1, 3 та 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» закріплено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Відповідно до ч. 3, 5 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Відповідно до ч. 4 ст. 7 Закону України «Про публічні закупівлі» контроль у сфері публічних закупівель здійснює, зокрема, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю (Державна аудиторська служба України).
У пункті 8 частини 1 статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» органу державного фінансового контролю надається право порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.
Згідно з пп. 9 п. 4 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 43 від 03.02.2016 р., Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, зокрема, звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Відповідно до Положення про Північно-східний офіс Держаудитслужби, затвердженого наказом Держаудитслужби № 23 від 02.06.2016 р., Північно-східний офіс Держаудитслужби підпорядковується Держаудитслужбі та є її міжрегіональним територіальним органом.
Офіс має право порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.
З огляду на викладене, Заступником керівника Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області у позовній заяві правильно зазначено орган, уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а саме – Північно-східний офіс Держаудитслужби.
При цьому прокуратурою вказано на те, що Північно-східним офісом Держаудитслужби до теперішнього часу не вжито жодних заходів по зверненню до суду з вимогами про визнання недійсним договору № 758 від 14.04.2020 р., укладеного між Комунальним підприємством «Теплоенерго» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кремелектро», та стягнення в дохід держави отриманих за цим Договором коштів у розмірі 3 901 352,97 грн.
Відповідно до абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Кременчуцькою окружною прокуратурою Полтавської області попередньо повідомлено Північно-східний офіс Держаудитслужби про звернення до суду з позовною заявою про визнання недійсним договору № 758 від 14.04.2020 р., укладеного між Комунальним підприємством «Теплоенерго» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кремелектро», та стягнення в дохід держави отриманих за цим Договором коштів у розмірі 3 901 352,97 грн (лист № 52-2365вих25 від 17.02.2025 р., Т. 1, а. с. 85).
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року у справі № 1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
В кожному конкретному випадку прокурор чи його заступник самостійно визначає, з посиланням на законодавство, підстави подання позову, вказує в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Обґрунтовуючи позов, прокурор посилається на те, що порушення учасниками закупівель вимог Закону України «Про захист економічної конкуренції», спрямованого на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин, нівелює можливість втілення принципів бюджетної системи України та публічних закупівель, призводить до неефективного та неекономного використання бюджетних коштів для придбання товарів, робіт і послуг.
Враховуючи викладене, прокурором у позові належним чином обґрунтовано порушення зазначених інтересів держави та підстави представництва останніх у суді.
14.04.2020 року за результатами проведення процедури закупівлі UA-2020-02-24-000793-b між Комунальним підприємством «Теплоенерго» (на даний час у зв`язку зі змінами до статутних документів – Комунальне підприємство «Теплоенерго» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кремелектро» було укладено Договір № 758 (Т. 1, а. с. 68-69).
Відповідно до п. 1.1 вказаного Договору Постачальник (ТОВ «Кремелектро») зобов`язувався поставити та передати у власність Покупцю (КП «Теплоенерго»), а Покупець зобов`язувався прийняти і оплатити Товар за кодом ДК 021:2015 - 44160000-9 Магістралі, трубопроводи, труби, обсадні труби, тюбінги та супутні вироби (труби сталеві безшовні, відводи сталеві цільнотянуті та фланці сталеві), за найменуваннями, в номенклатурі та за цінами, що вказуються в Специфікації, що є додатком № 1 та невід`ємною частиною даного Договору, згідно заявок Покупця в письмовому або електронному вигляді, а Покупець зобов`язувався прийняти Товар і оплатити його вартість на нижчезазначених умовах Договору.
Згідно з п. 2.1 Договору загальна сума Договору складає 4 945 500,00 грн, в тому числі ПДВ – 824 250,00 грн, у т. ч. ПДВ 165 906,08 грн.
Відповідно до Звіту про виконання Договору про закупівлю UA-2020-02-24-000793-b, опублікованого на сайті «Prozorro» (Т. 1, а. с. 79-80), за поставлений товар Замовником було сплачено грошові кошти в розмірі 3 901 352,97 грн.
Водночас 24.07.2024 року адміністративною колегією Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України було прийнято рішення № 70/128-р/к у справі № 7/01-132-21, яким визнано, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Валетта Груп» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Кремелектро» вчинили порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, під час підготовки конкурсних пропозицій та участі у процедурі закупівлі «Труби сталеві безшовні, відводи сталеві цільнотянуті та фланці сталеві (ДК 021:2015:44160000-9: Магістралі, трубопроводи, труби, обсадні труби, тюбінги та супутні вироби)», проведеної Комунальним підприємством «Теплоенерго» (ідентифікатор закупівлі в системі «Prozorro»: UA-2020-02-24-000793-b).
За вказане порушення накладено на Товариство з обмеженою відповідальністю «Валетта Груп» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Кремелектро» по 68 000,00 гривень штрафу.
Товариством з обмеженою відповідальністю «Кремелектро» вказане рішення адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України було оскаржено до Господарського суду Харківської області, рішенням якого від 05.02.2025 р. у справі № 922/2921/24 позов про визнання недійсним та скасування в частині, що стосується Товариства з обмеженою відповідальністю «Кремелектро», рішення Адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 72/40-р/к «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу» від 24.07.2024 у справі № 7/01- 132-21 було задоволено.
Однак, постановою Східного апеляційного господарського суду від 02.06.2025 р. зазначене рішення Господарського суду Харківської області скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кремелектро» до Східного міжобласного територіальне відділення Антимонопольного комітету України про визнання недійсним та скасувати рішення Адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №72/40-р/к «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу» від 24.07.2024 у справі № 7/01-132-21 в частині, що стосується Товариства з обмеженою відповідальністю «Кремелектро», відмовлено.
Прокурор стверджує, що Договір поставки № 758 від 14.04.2020 р., укладений за підсумками закупівлі, результати якої спотворено антиконкурентними узгодженими діями його учасників, суперечить інтересам держави та суспільства, з огляду на що звернувся до суду з даним позовом про визнання його недійсним на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 та ч. 3 ст. 228 ЦК України та стягнення в дохід держави отриманих за цим Договором коштів у розмірі 3 901 352,97 грн.
Перелік доказів, якими прокурор обґрунтовує наявність обставин, що є предметом доказування у даній справі: Договір № 758 від 14.04.2020 р., додаткова угода № 1 від 05.05.2020 р. до вказаного договору, Звіт про виконання Договору про закупівлю, рішення адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 70/128-р/к від 24.07.2024 р. у справі № 7/01-132-21, лист Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 70-02/2278е від 24.07.2024 р. та ін.

Оцінка аргументів учасників справи з посиланням на норми права, якими керувався суд:
Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України, а правові наслідки недійсності правочину - статтею 216 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно із частиною другою, третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин).
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (постанови Верховного Суду від 08.04.2025 р. у справі № 910/9128/23, від 14.01.2025 р. у справі № 925/1459/23, від 08.08.2024 р. у справі № 917/1024/22 від 18.05.2023 р. у справі № 906/743/21, від 03.08.2023 р. у справі № 909/654/19, від 19.10.2022 р. у справі № 912/278/21).
При цьому невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства. Саме по собі відступлення сторонами від положень законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.08.2024 р. у справі № 917/1024/22, від 01.10.2024 р. у справі № 910/20103/23, від 15.10.2024 р. у справі № 917/531/19.
За змістом ч. 3 ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Також згідно із ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Ухвалою від 20.12.2024 Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду прийняла до розгляду справу № 922/3456/23 за касаційними скаргами СКП «Харківзеленбуд» та ПП «ЛСВ Моноліт» на рішення Господарського суду Харківської області від 22.11.2023 р. та постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.01.2024 р.
Перед Об`єднаною палатою у цій справі постало питання щодо наявності підстав для застосування до правовідносин щодо укладення та виконання договору про закупівлю положень ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України.
У постанові від 19.12.2025 р. у справі № 922/3456/23 Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що за умови застосування відповідних приписів ч. 3 ст. 228 ЦК, відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника, оскільки:
- по-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим (лише зі своїм початковим майном/грошима). Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було;
- по-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи (справа «Air Canada v. the United Kingdom»).
Об`єднана палата також виснувала, що прокурор не доводив, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенням майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Таким чином, Об`єднана палата ВС дійшла висновку, що враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої ч. 3 ст. 228 ЦК України, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
Крім того, Об`єднана палата Касаційного господарського суду наголосила на невідповідність норми ч. 3 ст. 228 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, її каральний характер, притаманний нормам саме публічного, а не приватного права, а також на суттєві логічні невідповідності приписів частин 1, 2 ст. 228 ЦК України, які встановлюють що нікчемним є правочин, який суперечить публічному порядку, але як наслідок передбачають більш м`які наслідки - двосторонню реституцію та ч. 3 цієї статті, яка щодо оспорюваного правочину (який порівняно з нікчемним є не очевидно недійсним і відтак має меншу суспільну небезпеку) встановлює у якості наслідків набагато жорсткішу санкцію - стягнення з винної сторони (сторін) майна на користь держави.
З огляду на викладене, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для застосування ч. 3 ст. 228 ЦК України як норми внутрішнього законодавства, що за своїм змістом створює підстави для непропорційного втручання держави в право власності приватних осіб, що суперечить приписам Першого протоколу до Конвенції. Такий висновок є загальним, базується на недоліках самої законодавчої норми (тобто він має застосовуватися незалежно від обставин конкретної справи).
Враховуючи викладене, Об`єднана палата уточнила висновки, що містяться у постановах від 13.11.2024 р. у справі № 911/934/23, від 17.10.2024 р. у справі № 914/1507/23, а також інших постановах колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування ч. 3 ст. 228 ЦК, наступним чином:
- при визначенні підстав для застосування ч. 3 ст. 228 ЦК, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо);
- ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання); ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
Відтак, Об`єднана палата у справі № 922/3456/23 дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог прокурора про визнання недійсним договору про закупівлю товарів на підставі ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України та про стягнення з ПП «ЛСВ Моноліт» на користь СКП «Харківзеленбуд» 2 370 000,00 грн, а з СКП «Харківзеленбуд» одержаних ним за рішенням суду 2 370 000,00 грн в дохід держави.
Таким чином, наразі є висновок Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з поставлених прокурором питань про застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, який підлягає врахуванню відповідно до положень ч. 4 ст. 236 ГПК України під час вирішення цієї справи.
Підсумовуючи вищевикладене, господарський суд акцентує увагу, що згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.12.2025 р. у справі № 922/3456/23, норма ч. 3 ст. 228 ЦК України не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист економічної конкуренції. Суд також дійшов висновку, що для застосування приписів ч. 3 ст. 228 ЦК прокурор має довести, що сам правочин за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства.
Поряд з цим у межах даної справи підстави для визнання договору недійсним зводяться лише до порушення законодавства про захист економічної конкуренції, на будь-які інші підстави для визнання спірного правочину недійсним прокурор не посилається.
Проте, лише сам факт вчинення ТОВ «Кремелектро» порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній закупівлі, встановлений рішенням АМК, не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним як такого, що вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства (ч. 3 ст. 228 ЦК України).
Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 10.06.2021 р. у справі № 910/10055/20 та підтриманий у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 р. у справі № 922/3456/23.
З огляду на викладене, обставини допущення, зокрема відповідачем 1, при проведенні закупівлі порушення законодавства про захист економічної конкуренції, принципу добросовісної конкуренції, вчинення антиконкурентних узгоджених дій, на які послався прокурор в обґрунтування позову, не є підставами для визнання недійсним спірного договору з підстав його суперечності інтересам держави і суспільства.
Також суд зазначає, що пунктом 4 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про публічні закупівлі» встановлено, що замовник приймає рішення про відмову учаснику в участі у процедурі закупівлі та зобов`язаний відхилити тендерну пропозицію учасника або відмовити в участі у переговорній процедурі закупівлі (крім випадків, зазначених у пунктах 2, 4, 5 частини другої статті 40 цього Закону) в разі, якщо суб`єкт господарювання (учасник) протягом останніх трьох років притягувався до відповідальності за порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів тендерів.
Саме у вказаний спосіб держава гарантує розвиток добросовісної конкуренції, забезпечує ефективність правового регулювання сфери публічних закупівель, прозорість процедур. При цьому позбавлення суб`єкта господарювання права протягом трьох років брати участь у процедурах закупівель є тим запобіжником, за допомогою якого держава усуває недобросовісність суб`єктів господарювання від можливості мати доступ до публічних коштів.
За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог прокурора про визнання недійсним Договору № 758 від 14.04.2020 р. на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 та ч. 3 ст. 228 ЦК України.
Відмова суду у задоволенні заявленої прокурором позовної вимоги про визнання недійсним Договору № 758 від 14.04.2020 р. має наслідком відсутність необхідності надавати юридичну оцінку вимогам прокурора в частині стягнення з ТОВ «Кремелектро» на користь Комунальне підприємство «Теплоенерго» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області отриманих за цим Договором коштів у розмірі 3 901 352,97 грн та стягнення з Комунального підприємства «Теплоенерго» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області одержаних за рішенням суду коштів в дохід держави, які мають статус похідних вимог.

Положеннями статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно зі ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 р. у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 р. у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 р. у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 р. у справі № 917/2101/17 та аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 р. у справі № 129/1033/13-ц.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні від 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Заступника керівника Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області у даній справі.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходив із наступного.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи те, що у позові відмовлено, судові витрати, понесені прокурором, покладаються на останнього та не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачів.
Керуючись статтями 126, 129, 232-233,237-238,240 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку і строки, встановлені ст.ст.256,257 ГПК України. 

Повне рішення складено 13.05.2026 р.

Суддя О.С. Мацко