П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2026 року м. Київ

Справа № 752/8453/25
Провадження № 22-ц/824/7281/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Стрижеуса А.М., 
суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

сторони: позивач   ОСОБА_1 
відповідач Приватне акціонерне товариство «Інтер-Плюс» 

розглянувши в порядку письмового провадженнями за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Інтер-Поліс» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 серпня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Інтер-Поліс» про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПрАТ СК «Інтер- Поліс», у якому просив стягнути ПрАТ СК «Інтер-Поліс» на свою користь відшкодування майнової шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що відбулася 27.05.2023 за страховою справою №9172 у розмірі 44 865,38 гривень. 
Позов мотивований тим, що 27.05.2023 о 08 год. 25 хв. в м. Одеса на перехресті нерівнозначних доріг вул. Кострова, кут Кордонна 17 відбулася ДТП за участю двох транспортних засобів - AUDI A5, д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 та Nissan Sunny, д.н.з. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (власником якого є ОСОБА_3 ) - внаслідок чого автомобілі отримали механічні ушкодження.
Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 27.06.2023 у справі №521/17499/23, провадження в адміністративній справі відносно позивача за статтею 124 КУпАП було закрито у зв`язку з відсутністю складу правопорушення та констатовано вину ОСОБА_2 .
Протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 від 22.12.2023 серії ААД №732261 за ст. 124 КУпАП було розглянуто Малиновським районним судом міста Одеси, справа №521/669/24, яким винесено постанову від 11.03.2024 про закриття провадження в адміністративній справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП - у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.
Враховуючи вказане, позивач 03.05.2024 звернувся до страховика винної в ДТП особи - до ПрАТ СК «Інтер-Поліс» із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, що відбулася 27.05.2023, проте, відповіді від страховика не отримав.
На адвокатський запит № 24/110 від 27.12.2024 відповідач надав відповідь з якої вбачалася відмова у виплаті страхового відшкодування, з тих підстав, що ДТП сталася 27.05.2023, а заяву про страхове відшкодування подано 20.12.2024, тобто, із пропуском встановленого строку.
Не погоджуючись із відмовою у здійсненні страхової виплати позивач вказує, що хоча ДТП сталася 27.05.2023, водночас, право на страхове відшкодування у ОСОБА_1 виникло лише в березні 2024 року, внаслідок винесення постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 27.06.2023 у справі №521/17499/23 та постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 11.03.2024 у справа №521/669/24 про закриття адміністративної справи про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.
Таким чином, позивач стверджує, що річний строк з моменту виникнення ДТП було пропущено з поважних та незалежних від нього причин, зумовлених протиправним складенням в день події ДТП проколу про адміністративне правопорушення саме на ОСОБА_1 . Протягом річного строку з моменту ДТП, що відбулася 27.05.2023, ОСОБА_1 взагалі не мав права на страхову виплату, тому і не мав жодних законних підстав звертатися до ПрАТ СК «Інтер-Поліс» із заявою про страхове відшкодування.
Враховуючи викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача вартість заподіяного матеріального збитку, що підтверджується Звітом №06-008 фахівця-автотоварознавця про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного внаслідок пошкодження автомобіля AUDI A5, складеного 13.06.2023 у розмірі 44 865,38 гривень
Відповідач, у поданому до суду відзиві заперечує проти задоволення позову та вказує, що відповідальність за шкоду завдану у дорожньо-транспортній пригоді, що мала місце 27.05.2023 за участю транспортного засобу «AUDI», державний номер НОМЕР_1 та транспортного засобу «Nissan», державний номер НОМЕР_2 має нести особа, що винна у її скоєнні.
Відповідач підтверджує, що на момент настання ДТП транспортний засіб «Nissan», державний номер НОМЕР_2 було забезпечено договором обов`язкового страхування ЕР 210267329, водночас, вказує, що власник пошкодженого майна в порядку ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не звертався у строки встановлені Законом.
Із заявою про виплату страхового відшкодування позивач звернувся лише 20.12.2024, тобто з пропуском строку передбаченого ст. 37 Закону № 1961-IV.
Ухвалою Голосіївського районного суду від 22 травня 2025 року у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) учасників справи. 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 серпня 2025 року позов ОСОБА_1 до ПрАТ «ІНТЕР-ПОЛІС» про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП задоволено.
Стягнути з ПрАТ «ІНТЕР-ПОЛІС» на користь ОСОБА_1 відшкодування майнової шкоди у розмірі 44 865 (сорок чотири тисячі вісімсот шістдесят п`ять) гривень 38 копійок.
Стягнуто з ПрАТ «ІНТЕР-ПОЛІС» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не будучи винуватим у вчиненні ДТП, що відбулося 27.05.2023, добросовісно вживав всіх залежних від нього заходів для набуття ним статусу потерпілої особу у вказаному ДТП, та звернувся до страховика після отримання ним постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 11.03.2024 у справі №521/669/24, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Приватного акціонерного товариства «ІНТЕР-ПОЛІС» відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП за страховою справою №9172 у розмірі 44 865,38 гривень є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Не погоджуючись з рішенням суду представник Гусєва П.В. адвокат ПрАТ «Інтер Поліс» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені возову відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідно до ст. 37.1.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, а тому відповідач пропустив вказаний строк який є присічним а тому у задоволені заяви про виплату страхового відшкодування не підлягає задоволенню.
12 лютого 2026 року ухвалою Київського апеляційного суду відкрито апеляційне провадження.
12 лютого 2026 року листом Київського апеляційного суду витребувано матеріали справи № 752/8453/25 з Голосіївського районного суду м. Києва.
02 березня 2026 року від представника ОСОБА_1 адвоката Колеснікова І.Л. до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому він просив рішення суду першої інстанції залишити без змін а апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 травня 2026 року справу призначено до розгляду.
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Порядок розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено статтею 368 ЦПК України, частина перша якої встановлює, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Ураховуючи те, що справа в силу своїх властивостей є малозначною, розгляд справи Київським апеляційним судом здійснюється в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Встановлено, що Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №427579 від 27.05.2023 було визначено, що ОСОБА_1 допустив порушення вимог Правил дорожнього руху чим вчинив адміністративне правопорушення передбачене ст.124 КупАП.
Згідно постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 27.06.2023 у справі №521/14799/23 провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, закрите у зв`язку з відсутністю складу правопорушення.
20.10.2023 представник позивача звернувся до Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції із заявою про складення протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 
22.12.2023 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №732261 відносно ОСОБА_2 в якому вказано, що 27.05.2023 о 08 год. 25 хв. в м. Одеса на перехресті нерівнозначних доріг вул. Кострова, кут Кордонна відбулася ДТП за участю двох транспортних засобів AUDI A5, д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 та Nissan Sunny, д.н.з. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 .
Згідно вказаного протоколу саме ОСОБА_2 є особою винною у порушенні Правил дорожнього руху та спричиненні дорожньо-транспортної пригоди.
Згідно постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 11.03.2024 у справі №521/669/24 провадження по адміністративній справі відносно ОСОБА_2 було закрите у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.
На момент вчинення ДТП транспортний засіб «Nissan», державний номер НОМЕР_2 було забезпечено договором обов`язкового страхування ЕР 210267329 укладеним з ПрАТ СК «Інтер-Поліс».
03.05.2024 позивач звернувся до ПрАТ СК «Інтер-Поліс» із повідомленням про ДТП, поліс 210267329, у якому вказав про обставини ДТП, місце знаходження пошкодженого транспортного засобу, характер та обсяг пошкоджень та інші обставини, що вимагалися формою повідомлення.
На адвокатський запит № 24/110 від 27.12.2024 відповідач надав відповідь якою відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування, з тих підстав, що ДТП сталася 27.05.2023, а заяву про страхове відшкодування подано 20.12.2024, тобто, із пропуском встановленого строку.
Згідно Звіту №06-008 від 13.06.2023 фахівця - автотоварознавця про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного внаслідок пошкодження автомобіля Audi A5 ринкова вартість автомобіля Audi А5 держ. номер НОМЕР_1 на дату оцінки, визначена без урахування отриманих в ДТП 27.05.2023 пошкоджень, становила 717 047,29 гривень.
Вартість матеріального збитку, заподіяного внаслідок пошкодження в ДТП 27.05.2023 автомобіля Audi А5 держ. номер НОМЕР_1 , визначена з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складових (0,68), становить 44 865,38 гривень (в т.ч. ПДВ на запасні частини, що підлягають заміні, визначений з урахуванням їх зносу - 4 692,27 гривень).
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Пунктами 34.2. статті 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено 10-денний термін з дня отримання страховиком повідомлення про ДТП для направлення свого представника на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.
Якщо страховик не виконав вимоги вказаних положень відповідно до пункту 34.3. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди.
Таким чином, законодавцем визначено 10 денний строк як такий, що забезпечує можливість страховиком здійснити огляд пошкодженого автомобіля в найкоротші терміни і забезпечує схоронність автомобіля для уникнення можливості його повторного пошкодження.
Відповідно до положень статті 1166 ЦК України, яка встановлює загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За приписами частини 2 статті 1187, частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, при цьому шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах.
Згідно статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Збитками є втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі (реальні збитки), а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (стаття 22 ЦК України).
Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.
Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Відповідно до статті 979 цього Кодексу за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01.07.2004 № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).
Відповідно до статті 5 Закону № 1961-IV об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-IV).
За приписами пункту 22.1 статті 22 Закону 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно пункту 34.2. статті 34 Закону 1961-IV протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Якщо представник страховика не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).
Відповідно до статті 35 Закону 1961-IV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування установленого зразка.
Положеннями пункту 36.2 статті 36 Закону 1961-I передбачено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) вказано, що:
«з огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.
Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).
Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.
У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зазначено, що:
«внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Тому висновок апеляційного суду про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим.
Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954цс16).
З огляду на зазначене, уточнення правових позицій, висловлених у пунктах 149,150 цієї постанови, Велика Палата Верховного Суду вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про альтернативне право потерпілого в цій справі обирати особу, до якої можна звернутись із вимогою про виплату відшкодування.
Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.
Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) вказано, що:
«виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц).
Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що позивач дійсно звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування з пропуском строку, передбаченого підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме після спливу одного року з моменту настання дорожньо-транспортної пригоди.
Разом із тим сам по собі факт пропуску потерпілою особою річного строку звернення до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування не у всіх випадках є безумовною підставою для відмови у судовому захисті її права на відшкодування шкоди.
Колегія суддів враховує, що у разі відмови страховика у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з пропуском річного строку потерпіла особа має право на пред`явлення вимоги до страховика особи, винної у спричиненні шкоди, про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.
При цьому, якщо потерпіла особа звернулася до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування з пропуском встановленого законом річного строку, однак довела, що вживала розумних заходів для отримання страхового відшкодування, а пропуск такого строку був зумовлений обставинами, які не залежали від її волі, така особа не позбавляється права на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика особи, винної у спричиненні шкоди, у тому числі в судовому порядку.
Дійсно, строк подання заяви про виплату страхового відшкодування є преклюзивним та не підлягає поновленню. Водночас у разі встановлення добросовісної поведінки потерпілої особи, вжиття нею належних і розумних заходів для реалізації свого права та наявності об`єктивних причин пропуску такого строку суд вправі надати захист порушеному праву.
У цій справі колегія суддів бере до уваги, що пропуск позивачем річного строку звернення до страховика був пов`язаний із розглядом справи про адміністративне правопорушення в суді, тобто з обставинами, які об`єктивно впливали на можливість своєчасного звернення із заявою про виплату страхового відшкодування.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що поведінка позивача була добросовісною, а пропуск строку звернення до страховика не може бути підставою для повного позбавлення його права на відшкодування шкоди. Отже, у цьому випадку наявні підстави для захисту права позивача на отримання відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика особи, винної у спричиненні шкоди.
Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку.
Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.
Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення а рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 серпня 2025 року - без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Інтер-Плюс» - залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 серпня 2025 року - залишити без змін.
Постанова Київського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня вручення такого судового рішення лише з підстав, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна