Справа № 344/7466/26 
Провадження № 2/344/4939/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області 
в складі: головуючої – судді Домбровської Г.В.
при секретарі c/з Петришин Р.Р.,
за участі Позивача ОСОБА_1 , Відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, 3% річних та інфляційних втрат - 
В С Т А Н О В И В: 

ОСОБА_1 (надалі «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_2 (надалі «Відповідач») про стягнення заборгованості за договором позики від 12.04.2023 року, 3% річних та інфляційних втрат, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу в розмірі 21 000,00 грн., 3% річних в розмірі 1 813,00 грн., та інфляційні втрати в розмірі 4 624,00 грн. за договором позики від 12.04.2023 року.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 12.04.2023 року ОСОБА_2 отримав від Позивача грошові кошти у сумі 21 000,00 грн. під розписку, Згідно з умовами розписки, Відповідач зобов`язався повернути позику до 15 травня 2023 року, Позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі та передав Відповідачеві грошові кошти, однак ОСОБА_2 у встановлений строк кошти не повернув, внаслідок чого утворилася заборгованість, у зв`язку із чим Позивач звернувся до суду із даним позовом.
Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні не заперечив факт отримання від Позивача грошових коштів у сумі 21 000,00 грн., щодо задоволення позову не заперечив.
Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення Позивача, пояснення Відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.
Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
12.04.2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , одержав в борг від ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , грошові кошти в сумі 21 000,00 грн., що еквівалентно 550 доларів США, та зобов`язався повернути грошові кошти в повному обсязі своєчасно до 15 травня 2023 року.
Відповідно до умов розписки про отримання в борг коштів, кошти надаються та повертаються без сплати відсотків за користування ними.
Договір підписаний власноручним підписами позикодавця (надавач коштів в борг) ОСОБА_1 та позичальника (отримувач коштів в борг) ОСОБА_2 .
Відповідно до розписки про отримання в борг коштів від 12.04.2023 року, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 , суму 21 000,00 грн., що еквівалентно 550 доларів США, у якій зобов`язався повернути кошти ОСОБА_1 до 15.05.2023 року. 
Однак як стверджує Позивач у позовній заяві, Відповідач порушив взяті на себе зобов`язання: не сплатив з часу отримання позики жодного платежу., чим не виконав взяті на себе зобов`язання згідно розписки, у зв`язку із чим Позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу в розмірі 21 000,00 грн., 3% річних в розмірі 1 813,00 грн., та інфляційні втрати в розмірі 4 624,00 грн. за договором позики від 12.04.2023 року.
Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні не заперечив факт отримання від Позивача грошових коштів у сумі 21 000,00 грн., щодо задоволення позову не заперечив.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у встановлений договором строк.
Як зазначено в позовній заяві, Відповідач не повернув Позивачу борг за договором позики від 12.04.2023 року в розмірі 21 000,00 грн., що еквівалентно 550 доларів США.
Будь-яких доказів, які б спростовували надані Позивачем докази заборгованості за вказаним договором позики, та факт порушення графіка платежів, та, зокрема неповернення всієї суми позики, Відповідачем не надано.
Як зазначено в матеріалах позовної заяви, станом на час подання позову існує непогашена заборгованість Відповідача перед Позивачем в розмірі 27 437,00 грн., яка складається із основної суми боргу 21 000,00 грн., 3% річних в розмірі 1 813,00 грн., та інфляційні втрати в розмірі 4 624,00 грн. за договором позики від 12.04.2023 року..
Вказана обставина не спростована належними засобами доказування.
В постановах Верховного суду України щодо правової природи позики та доказів, які підтверджують факт його укладення. Зокрема, в постанові ВСУ від 15.11.2015 року в справі №6-1967 цс 15, вказано, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому Верховний суд вказав, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Аналогічна позиція міститься у Постанові Верховного суду України від 02.07.2014 року в справі №6-79 цс 14, в якій Верховний суд зазначив, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
При укладенні договору позики між сторонами в письмовій формі були погоджені всі істотні умови таких договорів, а саме: розмір позики та строк її повернення. Таким чином вказаний договір позики вважається укладеними та підлягає до виконання. Відповідно до розписки позивач виконав зобов`язання перед відповідачем та надав кошти в борг, в той час як зобов`язання позичальника виконані не були.
За таких обставин позовна вимога щодо стягнення з відповідача суми заборгованості в розмірі 21 000,00 грн. є обґрунтованою та підлягає до задоволення.
Щодо вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.
Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Станом на час розгляду справи в Україні продовжує діяти введений 24.02.2022 року воєнний стан, вказана обставина є загальновідомою.
Позивачем нарахована сума 3% річних за період з 16.05.2023 року по 31.03.2026 року (1051 день) в розмірі 1 813,00 грн., та інфляційних втрат розрахованих помісячно за індексами інфляції за період з червня 2023 року по лютий 2026 року в розмірі 4 624,00 грн., тобто на період дії воєнного стану.
Відтак, враховуючи положення пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України Суд не вбачає підстав для стягнення з Відповідача на користь Позивача суми 3% річних в розмірі 1 813,00 грн., та інфляційних втрат в розмірі 4 624,00 грн., а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.
Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.
Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені судові витрати у розмірі 1 018,89 грн. (21000,00 х 1 331,20 / 27437,00)
Керуючись ст. ст. 76-81, 89, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд – 
У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, 3% річних та інфляційних втрат – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , суму заборгованості за договором позики від 12.04.2023 року в розмірі 21 000,00 грн.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 , НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , витрати зі сплати судового збору в сумі 1 018,89 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 16.06.2026 року.
Суддя Домбровська Г.В.