ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 174/166/24
провадження № 61-15036св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа- державний нотаріус Вільногірської державної нотаріальної контори,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів:Петешенкової М. Ю., Городничої В. С., Красвітної Т. П.,

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати ОСОБА_4 , після смерті яких відкрилась спадщина.
Вказувала на те, що її батьки з 01 вересня 1954 року перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого побудували житловий будинок з господарськими спорудами на АДРЕСА_1 . Цей будинок належав батькам на праві спільної сумісної власності, а право власності зареєстровано за батьком. За життя кожен із батьків склав заповіт, згідно з яким заповіли їй все своє майно.
Зазначала, що після смерті батька ОСОБА_3 вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом та заповітом. Окрім неї, спадщину фактично прийняла його дружина та її мати ОСОБА_4 , яка була зареєстрована та проживала на момент смерті чоловіка за вказаною адресою. До нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька звернувся також ОСОБА_2 , якому на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2010 року визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини у справі № 22ц-1237/2010. Отже, спадкове майно у вигляді 1/2 частки спадкового житлового будинку, яке належало батькові ОСОБА_3 , розподіляється між спадкоємцями в рівних частках по 1/6 частини кожному між нею, відповідачем та дружиною спадкодавця.
Разом із тим, вона є єдиним спадкоємцем за законом, яка звернулася у визначений законом строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом та за заповітом після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому спадкове майно у вигляді 2/3 часток від житлового будинку, яке належало матері ОСОБА_4 , успадковано нею.
Вказувала на те, що у 2023 році вона звернулася до нотаріальної контори для оформлення свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок та надала всі необхідні документи, але у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно державний нотаріус 17 листопада 2023 року їй відмовила у зв`язку із наявністю спору між нею та ОСОБА_2 щодо спадкового майна, та через невизначеність часток у праві спільної сумісної власності батьків і наявність заяви ОСОБА_2 про призупинення видачі свідоцтва про право на спадщину та ухвали Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2006 року про заборону видавати свідоцтво про право на спадщину.
Вказувала, що вона та її рідний брат є спадкоємцями першої черги за законом після смерті батьків, вони не спілкуються та не підтримують відносини, а тому не дійшли згоди про добровільний розподіл спадкового майна.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила суд:
- визначити, що частки ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , у спільному майні - житловому будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , є рівними та становлять по 1/2 частини кожному;
- визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/6 частини житлового будинку з господарськими спорудами, загальною площею 72,2 кв. м, житловою площею 53,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 2/3 частини вказаного житлового будинку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 31 січня 2025 року у складі судді Ілюшик І. А. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачка пропустила строк позовної давності, про застосування наслідків якого просив відповідач. Доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з позовом не надала, а тому наявні підстави для застосування наслідків спливу строків позовної давності, передбачені частиною четвертою статті 267 ЦК України.

Суд першої інстанції виходив із того, що встановлений законом трирічний строк позовної давності сплинув у 2013 році, після винесення рішення Апеляційним судом Дніпропетровської області, що набрало законної сили 02 листопада 2010 року, оскільки ОСОБА_1 мала об`єктивну можливість знати про обставини порушення її прав значно раніше, аніж з моменту отримання нею постанови нотаріуса від 17 листопада 2023 року про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батьків.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. 
Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 31 січня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову.
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/6 частини житлового будинку з господарськими спорудами, загальною площею 72,2 кв. м, житловою площею 53,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 . 
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 2/3 частини житлового будинку з господарськими спорудами, загальною площею 72,2 кв. м, житловою площею 53,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 . 
В іншій частині позову відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив із того, що спірний житловий будинок належав ОСОБА_3 та його дружині ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності подружжя, а тому після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на 1/2 частини нерухомого майна, на яку мали право спадкоємці першої черги за законом: дружина ОСОБА_3 та їх діти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які в установленому законом порядку її прийняли. Отже, ОСОБА_1 має право на спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 на 1/6 частини спірного житлового будинку та право на спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 на 2/3 частини цього житлового будинку, оскільки в установленому законом порядку лише вона її прийняла.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 не пропустила строк звернення до суду з цим позовом, так як позивачка об`єктивно могла довідатися про порушення її спадкових прав з часу отримання нею відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, а саме 17 листопада 2023 року. 

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визначення, що частки ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , у спільному майні - житловому будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , є рівними та становлять по 1/2 частини кожному, апеляційний суд виходив із того, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У листопаді 2025 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення, ухвалити нове рішення у частині визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 на 1/2 частини житлового будинку з господарськими спорудами, загальною площею 72,2 кв. м, житловою площею 53,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , у решті вимог ОСОБА_1 застосувати строки позовної давності.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не встановив, кому належав спірний житловий будинок та на якій правовій підставі. Суд апеляційної інстанції не зазначив, яку саме норму права було застосовано при визначенні майна спільною сумісною власністю подружжя, не врахував, що презумпція спільності набутого подружжям майна з`явилась у законодавстві з набранням чинності Кодексом про шлюб та сім`ю України 01 січня 1970 року. Суд повинен був застосовувати законодавство, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, а саме Кодекс про сім`ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану Української PCP 1926 року, так як будинок було побудовано у 1963 році. Норми Кодексу про сім`ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану Української PCP 1926 року, на відміну від норм Кодексу про шлюб та сім`ю України та Сімейного кодексу України, не містили безумовної презумпції спільності майна подружжя, а вимагали набуття майна спільною працею.
Спірний житловий будинок був набутий ОСОБА_3 одноосібно на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 30 серпня 1963 року і був зареєстрований як особиста власність ОСОБА_3 , що відображено в Інформаційній довідці Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Вільногірської міської ради Дніпропетровської області від 11 липня 2023 року.
Апеляційний суд залишив поза увагою, що за життя ОСОБА_4 не заявляла про визнання режиму спільної сумісної власності на спірний будинок, із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні до нотаріуса не зверталася.
Також апеляційний суд помилково вважав, що позивачка не пропустила строк звернення до суду з цим позовом, не врахував, що ОСОБА_1. з моменту ухваленняАпеляційним судом Дніпропетровської області рішення від 02 листопада 2010 року у справі № 22-ц1237/2010 була обізнана про позицію ОСОБА_2 щодо розподілу часток і заявляла у 2010 році про незгоду з такою позицією ОСОБА_2 і понад 13 років ОСОБА_1 не зверталася із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом до суду.

Підставами касаційного оскарження постанови апеляційного суду заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 2-390/2006 (провадження № 61-5088св18), від 28 серпня 2019 року у справі № 695/5181/14-ц (провадження № 61-32491св18), від 22 січня 2020 року у справі № 149/167/19 (провадження № 61-18484св19), від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17 (провадження № 61-29004св18); відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), а саме щодо початку перебіг позовної давності у спадкових правовідносинах (стаття 257 ЦК України), а саме: з якого часу необхідно пов`язувати початок відліку строку позовної давності у таких спорах, з факту видачі або відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину чи з моменту вчинення спадкоємцями дій щодо цього майна.

Судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визначення, що частки ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , у спільному майні - житловому будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , є рівними та становлять по 1/2 частини кожному, не оскаржуються, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Доводи інших учасників справи

У грудні 2025 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судове рішення апеляційного суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. 

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 08 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції. 

У грудні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2026 року справу призначено до розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько сторін ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла матір сторін ОСОБА_4 

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 01 вересня 1954 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу ОСОБА_3 на підставі договору від 30 серпня 1963 року була надана в безстрокове користування земельна ділянка на АДРЕСА_1 , площею 700 кв. м, для будівництва індивідуального житлового будинку. Згідно з технічним паспортом спірний житловий будинок був збудований у 1963 році.

Відповідно до копій Інформаційних довідок КП «Бюро технічної інвентаризації» Вільногірської міської ради, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 72,2 кв. м, житловою площею 53,2 кв. м, зареєстровано за ОСОБА_3 27 грудня 1988 року. 

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були зареєстровані та проживали за адресою: АДРЕСА_1 (довідки від 25 вересня 2023 року № 2290, 2291).

За життя, а саме 10 листопада 2003 року, ОСОБА_3 склав заповіт, згідно з яким заповів все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, ОСОБА_1 . 

ОСОБА_4 за життя, а саме 25 жовтня 2005 року, склала заповіт, згідно з яким заповіла все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, ОСОБА_1 .

25 жовтня 2005 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , яка зареєстрована 08 грудня 2005 року.

08 грудня 2005 року державним нотаріусом Вільногірської державної нотаріальної контори заведено спадкову справу № 208/2005 щодо майна ОСОБА_3 .
23 січня 2006 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 , на підставі якої державним нотаріусом Вільногірської державної нотаріальної контори заведена спадкова справа № 15/2006.

20 липня 2006 року ОСОБА_1 отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянки розміром 0,1165 га, для ведення садівництва, розташовану на території садівницького товариства «Світанок» Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, та на земельну ділянку розміром 8,170 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, які належали померлій ОСОБА_4 , а також на грошові вклади.

У січні 2006 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання заповітів недійсними. 

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2008 року у справі № 22ц-4497/08 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, скасовано рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 21 березня 2008 року. Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсними заповіт ОСОБА_3 від 10 листопада 2003 року, посвідчений державним нотаріусом Вільногірської державної нотаріальної контори Канюгою О. В., та заповіт ОСОБА_4 від 25 жовтня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кульбідою Н. М.

У червні 2009 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2010 року у справі № 22Ц-1237/2010 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 14 липня 2020 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 . Визначено ОСОБА_2 додатковий строку протягом двох місяців з дня проголошення рішення суду для подання ним заяви до нотаріальної контори про прийняття ним спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3 .

03 листопада 2010 року ОСОБА_2 подав до Вільногірської державної контори заяву про прийняття спадщини та видачі йому свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_3 .

29 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до державного нотаріуса Вільногірської державної нотаріальної конториКанюги О. В. про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька та матері на спадкове майно, а саме, житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

17 листопада 2023 року ОСОБА_1 державним нотаріусом Вільногірської державної нотаріальної контори Канюгою О. В. відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину, яка залишилася після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , на житловий будинок АДРЕСА_1 , оскільки не визначено частки у праві спільної сумісної власності подружжя і спадкоємці не можуть дійти згоди щодо спадщини.

02 травня 2024 року ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності (а. с. 149-150 том 1).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд установив, що спірний житловий будинок був побудований під час шлюбу ОСОБА_3 та його дружиною ОСОБА_4 , право власності зареєстровано за ОСОБА_3 27 грудня 1988 року.

Згідно зі статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинним на момент набуття права власності ОСОБА_3 на спірний житловий будинок (27 грудня 1988 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Для питань спадкування застосовується законодавство на час відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини.

Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. 

Згідно зі статтею 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Висновок про те, що після смерті одного із подружжя відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини, сформульовано у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19, від 14 липня 2021 року у справі № 200/7924/16-ц, від 11 вересня 2024 року у справі № 604/946/20.

Апеляційний суд, установивши, що спірний житловий будинок належав ОСОБА_3 та його дружині ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності подружжя, а тому після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на 1/2 частини вказаного нерухомого майна, на яку мали право спадкоємці першої черги за законом: дружина ОСОБА_3 та їхні діти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які в установленому законом порядку її прийняли, а після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадщину прийняла позивачка ОСОБА_1 , дійшов висновку про підставність позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом на частку у спадковому майні.

Разом з тим, відповідач подав до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

У частині першій статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частин третьої-п`ятої статті 267 ЦПК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатися про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

У справі, яка переглядається, апеляційний суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 не пропустила строк звернення до суду з цим позовом, оскільки про порушення свого права довідалась із постанови нотаріуса від 17 листопада 2023 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Колегія суддів вважає такий висновок апеляційного суду передчасним, оскільки апеляційний суд не врахував, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2010 року у справі № 22ц-1237/2010 ОСОБА_2 визначено додатковий строк протягом двох місяців з дня проголошення рішення суду для подання ним заяви до нотаріальної контори про прийняття ним спадщини після смерті батька, тобто ОСОБА_1 мала об`єктивну можливість знати про обставини порушення її прав значно раніше аніж з моменту отримання нею постанови нотаріуса від 17 листопада 2023 року.

З урахуванням вимог частини третьої статті 400 ЦПК України, колегія суддів вважає, що не може бути залишено в силі рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав пропуску позовної давності, без зазначення того, чи порушене право позивачки. Саме про пропуск позивачкою позовної давності зазначав у касаційній скарзі ОСОБА_2 . 

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що «сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону».
За сталою практикою Верховного Суду, позовна давність застосовується лише до обґрунтованих позовних вимог.У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно після смерті її батьків з підстав пропуску позовної давності, суд першої інстанції не зазначив у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивачки, а тому дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
При цьому апеляційний суд також невірно застосував норми ЦК України про позовну давність. 

Зазначені обставини не дають можливості для ухвалення власного судового рішення Верховним Судом, оскільки суд касаційної інстанцій позбавлений процесуальної можливості встановлювати та надавати правову оцінку обставинам, які не були предметом дослідження судами попередніх інстанцій (стаття 400 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частин третьої і четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, судові рішення в оскаржуваній частині - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
При новому розгляді справи суду необхідно перевірити та надати належну правову оцінку доводам позивачки про поважність причин пропуску строку звернення до суду з позовом.

Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, касаційний суд не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 31 січня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - державний нотаріус Вільногірської державної нотаріальної контори, про визнання права власності в порядку спадкування за законом скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк