ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року 
м.Черкаси 

Справа № 705/2668/25		
Провадження № 22-ц/821/1172/26		
Категорія: 305010000  	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.,? ? 
суддів: Василенко Л.І., Сіренка Ю.В.
секретаря: Руденко А.О.

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 ,
відповідач: Держава України в особі Черкаської обласної прокуратури,
представник відповідача: Кващук Анна Миколаївна,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Державна казначейська служба,
представник третьої особи: Ярош Сергій Васильович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси апеляційні скарги ОСОБА_1 , представника Державної казначейської служби - Яроша Сергія Васильовича та Черкаської обласної прокуратури на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 березня 2026 року (ухваленого під головуванням судді Єщенко О.І. у приміщенні Уманського міськрайонного суду Черкаської області) у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Черкаської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державна казначейська служба про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду,- 

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Черкаської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державна казначейська служба про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду.
В обґрунтування позовних вимог вказує, що 16.01.2009 прокуратурою Черкаської області щодо нього було порушено кримінальну справу № 2510900002 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, та в цей же день його було затримано у порядку ст. 115 КПК України (1960 року). 
В цей же день 16.01.2009 постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси стосовно нього було обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту. 
20.01.2009 йому було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, та в цей же день постановою заступника начальника слідчого відділу прокуратури Черкаської області Безщасного Ю.М. він був відсторонений від займаної посади заступника начальника ВПМ Уманської ОДПІ на період досудового слідства та судового розгляду. 
13.03.2009 постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси строк тримання його під вартою було продовжено до трьох місяців, тобто 16.04.2009. 
14.04.2009 постановою Придніпровського районного сулу м Черкаси строк тримання під вартою було продовжено до чотирьох місяців, тобто до 16.05.2009. 
15.04.2009 змінено кваліфікацію злочину з ч. 2 ст. 368 КК України на ч. l ст. 368 КК України, а також змінено міру запобіжного заходу із тримання під вартою на підписку про невиїзд. 
Отже, під вартою він перебував з 16.01.2009 по 15.04.2013, тобто 3 місяці. 
Вироком Жашківського районного суду Черкаської області (справа № l-7/11) від 11.11.2014 його було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України. 
24.02.2015 Апеляційним судом Черкаської області вирок Жашківського районного суду від 11.11.2014 скасовано та призначено справу до нового розгляду у суді першої інстанції. 
11.07.2017 вироком Жашківського районного суду Черкаської області у справі № 693/361/15-к він знову був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України. 
11.10.2018 Апеляційним судом Черкаської області у справі № 693/361/15-к вирок Жашківського районного суду від 11.07.2017 стосовно нього скасовано, а кримінальну справу направлено на повторний розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду. 
28.12.2020 Христинівським районним судом Черкаської області у справі № 693/361/15-к його було визнано невинним і по суду виправдано за недоведеністю участі у вчиненні злочину. 
24.05.2022 Черкаським апеляційним судом вирок Христинівського районного суду Черкаської області від 28.12.2020 залишено без змін. 
Позивач вказує, що він незаконно перебував під слідством та судом з 16.01.2009 по 24.05.2022, тобто 13 років 4 місяці 9 днів, з яких 3 місяці перебував під вартою і вважає, що набув право на відшкодування моральної шкоди відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». 
Внаслідок дуже тривалого його перебування під слідством та судом йому була завдана моральна шкода і він зазнав суттєвих моральних і фізичних страждань. 
Крім того, під час перебування під вартою в нього було виявлено виразкову хворобу 12-палої кишки в стадії загострення, лікування якої потребувало перебування в спеціалізованій лікувальній установі.
Окремо глибокі моральні страждання принесло йому позбавлення можливості виховувати його малолітніх дітей. Також, з огляду на те, що його затриманню передувала його робота на посаді, що є достатньо публічною, факт його затримання був широко висвітлений в ЗМІ. Його затримання та відсторонення від посади, а в подальшому і звільнення з роботи, призвело до неможливості утримання ним сім`ї та дітей , лише у лютому 2010 року він зміг влаштуватися на роботу в приватний сектор економіки і лише тоді зміг вперше з моменту затримання не перебувати на утриманні сім`ї. 
Додатковим джерелом моральних страждань є повна руйнація його кар`єри. Всі його професійні та кар`єрні здобутки були повністю знівельовані і все своє професійне життя йому прийшлося розпочинати з нуля.
Розмір відшкодування моральної шкоди в мінімальному гарантованому розмірі становить 1 282 400,00 грн (8 000,00 грн мінімальної заробітної плати х 160 місяців 9 днів його перебування під слідством та судом). Вважає, що відшкодування моральної шкоди в мінімальному гарантованому розмірі не є достатньою та справедливою компенсацією втрат, яких він зазнав у зв`язку з незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності. Вважає достатньою та справедливою компенсацією завданої моральної шкоди сума 3 206 000,00 грн, яка в 2,5 рази є більшою за мінімальну гарантовану законом суму. Таке збільшення обґрунтовується застосованим до нього запобіжним заходом, його гострою хворобою, незаконними методами, використаними слідчим для отримання від нього визнання вини, неможливістю відновлення немайнових втрат, повне руйнування кар`єри та позбавлення належного соціального забезпечення внаслідок цього, знищення репутації чесної людини, вкрай довгим періодом перебування під слідством та судом.
На підставі вищевикладеного, позивач просив суд стягнути Державного бюджету України на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду грошові кошти в сумі 3 206 000,00 грн. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 березня 2026 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 385 825,87 грн на відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 15 000 ,00 грн витрат на правничу допомогу.
Рішення суду мотивоване тим, що вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд виходив із того, що внаслідок притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності та тривалого досудового розслідування та судового розгляду, перебування під вартою, позивачу було заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув на підставі ухвалення Христинівським районним судом Черкаської області від 28.12.2020 виправдувального вироку, який залишений без змін ухвалою Черкаського апеляційного суду від 24.05.2022.
При визначенні розміру морального відшкодування суд врахував обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством та судом, застосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та підписки про невиїзд, які обмежували його свободу пересування та обрання місця перебування та виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про державний бюджет України на 2026 рік» на момент відшкодування, а саме 8 647 грн, тривалість перебування під слідством та судом, дійшов висновку, що до стягнення підлягає моральна шкода у розмірі 1 385 825,87 грн.
Вирішуючи питання витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції врахував відсутність належних клопотань відповідача та третьої особи щодо зменшення витрат на оплату правничої допомоги, обґрунтованість розміру цих витрат, складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності таких витрат і врахувавши, що розмір витрат, понесених позивачем, є обґрунтованим, оцінюючи складність справи, час, необхідний для вчинення дій та надання послуг, зазначених у Акті приймання-передачі наданих послуг від 19.01.2026, дійшов висновку про стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в повному обсязі. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 13 квітня 2026 року через систему «Електронний суд», представник Державної казначейської служби України – Ярош С.В., вважаючи рішення прийнятим з порушенням норм процесуального права, при неповно з`ясованих обставинах справи, без врахування правової позиції Верховного Суду в подібних правовідносинах, просив рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 березня 2026 року змінити, скасувавши в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 15 000,00 грн. витрат на правничу допомогу.
Апеляційна скарга мотивована тим, що при встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Вказує, що із рішення суду вбачається, загальний розмір витрат на професійну правничу допомогу, понесений позивачем складає 15 000,00 грн, що зокрема підтверджується актом приймання-передачі наданих послуг від 19.01.2026, водночас судом не застосовано принципи п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України стосовно пропорційності розподілу судових витрат між сторонами у разі часткового задоволення позову.
Сума витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу належить розділити між сторонами, зокрема, на користь позивача підлягають відшкодуванню витрати у розмірі 6 484,50 грн (15 000,00/100*43,23), а решта – залишена за позивачем.
Крім того, вважає, що стороною позивача порушено норми процесуального права при поданні до суду доказів понесених витрат на правничу допомогу.
Вважає, що відсутні підстави для розподілу судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу понесені позивачем в суді першої інстанції.
В апеляційній скарзі, поданій 20 квітня 2026 року через систему «Електронний суд», ОСОБА_1 , вважає рішення суду винесеним при неповному з`ясуванні встановлених обставин справи, розмір відшкодування шкоди є заниженим, не відповідає вимогам розумності та справедливості, у зв`язку із чим просив рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 березня 2026 року змінити в частині стягнення з Державного бюджету України на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудового слідства, прокуратури і суду в сумі 3 464 564,00 грн.
В обгрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом недостатньо враховано обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування протягом тривалого періоду часу під слідством та судом, застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та підписки про невиїзд, які обмежували його свободу пересування та обрання місця перебування. Також судом безпідставно не взято до уваги загострення хвороб внаслідок перебування під вартою в СІЗО, ненадання йому медичної допомоги з метою тиску і примусу з метою примушування його до підписання зізнання в скоєнні злочину.
Судом не в повній мірі досліджено тяжкість змін у життєвих і виробничих стосунках позивача, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану і той факт, що через тривалість судового слідства поза всіма розумними термінами до попереднього стану відновлення не можливо.
Крім того, вважає, що достатньою та справедливою компенсацією завданої йому моральної шкоди є сума 3 464 564,00 грн, яка в 2,5 рази є більшою за мінімальну гарантовану законом суму на 2026 рік. Таке збільшення від мінімального розміру обгрунтовується проведенням відносно нього незаконних оперативно-розшукових заходів, в тому числі інших, які тимчасово обмежують конституційні права людини; незаконне затримання, обшук; застосованим до нього незаконним запобіжним заходом; його гострою хворобою, що спричинила тяжкі страждання і яка була повністю проігнорована органом досудового слідства; незаконними методами, використаними слідчим для отримання від нього визнання вини; неможливість відновлення немайнових втрат – період позбавлення можливості бачити своїх дітей, а також досвід пережиття ними його затримання; незаконним відстороненням від посади, що спричинило повне руйнування кар`єри та позбавлення належного соціального забезпечення внаслідок цього; знищення репутації чесної людини та довгий період перебування під слідством та судом поза всі розумні строки.

В апеляційній скарзі, поданій 20 квітня 2026 року через систему «Електронний суд», Черкаська обласна прокуратура, вважаючи рішення в частині стягнення судових витрат прийнятим з порушенням норм процесуального права, просить рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 березня 2026 року змінити в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу , зменшивши їх розмір пропорційно до задоволених позовних вимог , а саме до 6 484,50 грн. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки позовні вимоги задоволено частково – у розмірі 1 385 825,87 грн, із заявлених 3 206 000,00 грн, що становить 43,23% від ціни позову, витрати на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню пропорційно до суми коштів, на яку задоволено позов.
Відтак, заявлена сума витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн підлягає зменшенню пропорційно до задоволених вимог і становить 6 484,50 грн.

Відзив на апеляційну скаргу 

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до Черкаського апеляційного суду 23 грудня 2025 року, представник Державної казначейської служби України – Ярош С.В., заперечує проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та вважає, що рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20.03.2026 року в частині визначення розміру морального відшкодування належить залишити без змін, вважаючи рішення в цій частині винесеним з дотриманням норм матеріального та процесуального права, при всебічно з`ясованих обставинах справи з урахуванням правової позиції Верховного Суду в подібних правовідносинах, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до Черкаського апеляційного суду 06 травня 2026 року, представник Черкаської обласної прокуратури – Дубіч Т.М., вважаючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 безпідставними, а висновки суду першої інстанції щодо розміру відшкодування моральної шкоди законними та обгрунтованими, що відповідає сталій судовій практиці Верховного Суду, просила рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20.03.2026 в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до Черкаського апеляційного суду 06 травня 2026 року, представник Черкаської обласної прокуратури – Дубіч Т.М., вважаючи доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби безпідставними, а висновки суду першої інстанції щодо порядку розподілу судових витрат – законними та обгрунтованим, що відповідають сталій судовій практиці Верховного Суду, просила рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20.03.2026 змінити в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зменшивши їх розмір пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме до 6 484,50 грн.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 09.07.2008 займав посаду заступника начальника ВПМ Уманської ОДПІ на підставі наказу Державної податкової адміністрації в Черкаській області № 21-о від 27.07.2008.
Наказом Державної податкової адміністрації в Черкаській області № 1589-о від 01.09.2008 ОСОБА_1 присвоєно чергове спеціальне звання начальницького складу – підполковник податкової міліції.
Постановою слідчого відділу прокуратури Черкаської області Василенко С.І. від 16.01.2009 порушена кримінальна справа за фактом вимагання та одержання хабара від ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України.
16.01.2009 ОСОБА_1 було затримано в якості підозрюваного за ч. 2 ст. 368 КК України, що підтверджується протоколом затримання підозрюваного від 16.01.2009.
Постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16.01.2009 обрано відносно ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в СІЗО № 30 м. Черкаси.
Постановою прокурора слідчого відділу прокуратури Черкаської області Василенка С.І. про притягнення як обвинуваченого від 20.01.2009 притягнуто ОСОБА_1 , 1969 року народження, як обвинуваченого по кримінальній справі № 2510900002, пред`явивши йому обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, про що йому оголошено.
Постановою заступника начальника слідчого відділу прокуратури Черкаської області Безщасного Ю.М. від 20.02.2009 відсторонено ОСОБА_1 від займаної посади заступника начальника ВПМ Уманської ОДПІ на період досудового слідства та судового розгляду кримінальної справи.
Постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13.03.2009 продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до трьох місяців, тобто до 16.04.2009, про що йому оголошено.
Листом начальника СІЗО - арештного дому ДДУПВП у Черкаській області за вих. № 1/997 від 13.03.2009 повідомлено адвоката Іванова А.А. про те, що ув`язнений ОСОБА_1 перебуває на диспансерному обліку з приводу: виразкової хвороби 12-ти палої кишки в стадії загострення. Потребує стаціонарного лікування в умовах спеціалізованого закладу МОЗ України.
24.03.2009 притягнуто до дисциплінарної відповідальності заступника начальника ВПМ Уманської ОДПІ Демчука В.В., що підтверджується витягом з наказу Державної податкової адміністрації в Черкаській області № 66 від 24.03.2009.
Наказом Державної податкової адміністрації в Черкаській області № 27-о від 31.03.2009 звільнено 31.03.2009 в запас Збройних Сил України з постановкою на військовий облік за п. 62 «а», п. 66 (за скоєння вчинку, що дискредитує звання начальницького складу податкової міліції) положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР підполковника міліції ОСОБА_1 – заступника начальника ВПМ Уманської ОДПІ.
07.04.2009 адвокатом Тимченком С.В. подано слідчому слідчого відділу прокуратури Черкаської області клопотання, в якому він просив вирішити питання про направлення на лікування арештованого ОСОБА_1 у стаціонарне відділення Черкаської обласної лікарні.
Постановою заступника начальника слідчого відділу прокуратури Черкаської області Безщасного Ю.М. від 10.04.2009 порушено клопотання перед заступником прокурора Черкаської області про продовження строку досудового слідства в кримінальній справі № 2510900002 – до чотирьох місяців.
Постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.04.2009 продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до чотирьох місяців, тобто до 16.05.2009, про що йому оголошено.
Постановою заступника начальника слідчого відділу прокуратури Черкаської області Безщасного Ю.М. від 15.04.2009 змінено міру запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_1 , 1969 року народження, з тримання під вартою на підписку про невиїзд. Звільнено ОСОБА_1 з-під варти. Зазначене підтверджується підпискою про невиїзд від 15.04.2009.
16.04.2009 заступником начальника слідчого відділу прокуратури Черкаської області Безщасним Ю.М. оголошено обвинуваченому ОСОБА_1 про закінчення досудового слідства за кримінальною справою № 2510900002, що підтверджується протоколом від 16.04.2009.
Відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , після звільнення з ОДПІ він 22.02.2010 влаштувався на посаду начальника служби безпеки в ПП « ОСОБА_3 ».
Вироком Христинівського районного суду Черкаської області від 28.12.2020 ОСОБА_1 визнано невинним у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 368 КК України, і по суду виправдано за недоведеністю участі у вчиненні злочину. Скасовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд щодо ОСОБА_1 .
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 24.05.2022 вирок Христинівського районного суду Черкаської області від 28.12.2020 про виправдання ОСОБА_1 за недоведеністю участі у вчиненому злочині, передбаченому ч. 1 ст. 368 КК України, залишено без змін.
Із поданих позивачем доказів судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував під слідством та судом у період з 16.01.2009 (дата постанови слідчого відділу прокуратури Черкаської області про порушення кримінальної справи щодо ОСОБА_1 за фактом вимагання та одержання хабара від ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України) по 24.05.2022 (дата ухвали Черкаського апеляційного суду про залишення без змін вироку Христинівського районного суду Черкаської області від 28.12.2020, яким підсудного ОСОБА_1 у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, визнано невинним і по суду виправдано через недоведеність даного злочину), а всього 13 років 04 місяці 08 днів (160 місяців 08 днів). Встановлений судом строк перебування під слідством та судом було зазначено позивачем у позовній заяві, з помилкою в одному дні, та не спростовується відповідачем. 

Мотивувальна частина
Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданих апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов до наступних висновків. 

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
В повній мірі зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що на базі положень статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод створено самостійне право потерпілого від арешту або затримання на відшкодування шкоди.
Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.
Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України.
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституція України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен хоча б наближено бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжито термін «інші обставини, які мають істотне значення», саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не з виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (61-18013сво18).
Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (частини перша статті 1176 ЦК України).
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 зазначено, що «у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування».
Вказане узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), де зазначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Аналогічний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.
Із матеріалів справи вбачається, що 16.01.2009 ОСОБА_1 було затримано в якості підозрюваного за ч. 2 ст. 368 КК України, що підтверджується протоколом затримання підозрюваного від 16.01.2009.
Вироком Христинівського районного суду Черкаської області від 28.12.2020 ОСОБА_1 визнано невинним у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 368 КК України, і по суду виправдано за недоведеністю участі у вчиненні злочину. Скасовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд щодо ОСОБА_1 .
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 24.05.2022 вирок Христинівського районного суду Черкаської області від 28.12.2020 про виправдання ОСОБА_1 за недоведеністю участі у вчиненому злочині, передбаченому ч. 1 ст. 368 КК України, залишено без змін. 
Отже, ОСОБА_1 перебував під слідством та судом 13 років 04 місяці 08 днів. Запобіжний захід стосовно ОСОБА_1 обирався в період з 16.01.2009 по 15.04.2006, а з 15.04.2009 постановою заступниканачальника слідчого відділу прокуратури Черкаської області Безщасного Ю.М. від 15.04.2009 змінено міру запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_1 , 1969 року народження, з тримання під вартою на підписку про невиїзд. Звільнено ОСОБА_1 з-під варти. Зазначене підтверджується підпискою про невиїзд від 15.04.2009, тобто в період з 15.04.2009 по 24.05.2022, відносно ОСОБА_1 діяв запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.
Враховуючи, що ОСОБА_1 виправдано у зв`язку з недоведеністю участі у вчиненні злочину, тому він має право на відшкодування шкоди відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц (провадження № 61-8370св21) вказано, що положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода. Відшкодування шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).
Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.
При визначенні розміру відшкодування необхідно виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи судом першої інстанції, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.
Встановлений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди норм визначених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, виходять із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи».
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінювання моральної шкоди по суті є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). 
Вирішуючи вимоги в частині моральної шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, було завдано позивачу моральну шкоду, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, яку слід стягнути на користь позивача правильно врахував строк перебування позивача під судом та слідством ( 13 років 04 місяці 08 днів, що становить 160 місяців та 08 днів) і мінімальний місячний розмір заробітної плати на момент розгляду справи до Закону України «Про державний бюджет України на 2026 року» ( 8 648, 00 грн), дійшов правильного висновку про стягнення моральної шкоди у розмірі 1 385 825,87 грн.
Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що судом недостатньо враховано обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування протягом тривалого періоду часу під слідством та судом, застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та підписки про невиїзд, які обмежували його свободу пересування та обрання місця перебування, невзяття судом до уваги загострення хвороб внаслідок перебування під вартою в СІЗО та не надання медичної допомоги з метою тиску і примусу в підписанні зізнання в скоєнні злочину, відхиляються колегією суддів, оскільки визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції дійшов вірного висновку, врахувавши заперечення прокуратури, що подані позивачем докази на підтвердження захворювання та лікування , не підтверджують причинний зв`язок із захворюваннями та лікуванням, як і знаходження на лікуванні, та порушенням кримінальної справи.
Крім того, у даній категорії справ, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення, а визначений судом розмір моральної шкоди відповідає нормам чинного законодавства та не спростовується позивачем.
Колегія суддів зауважує, що принцип змагальності цивільного судочинства не припиняє свою дію і під час розгляду спорів про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Тобто, посилаючись на обставини, як на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі, який перевищує встановлений законом гарантований мінімум компенсації, особа не позбавлена права довести на підставі належних та достатніх доказів глибину своїх фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей або позбавлення можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, таких дій позивачем не було вжито, а отже у колегії суддів відсутні підстави для спростування повноти та всебічності аналізу обставин справи та розгляду позовних вимог судом першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 фактично зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням та до суб`єктивних висновків щодо розміру моральної шкоди, встановленого судом першої інстанції, які не підтверджені належними доказами.
Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір у даній справі, правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку і ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Щодо вирішення питання витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду даної справи у суді першої інстанції 
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу.
У частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п`ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009).
Кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, визначених законом, держава забезпечує надання професійної правничої допомоги безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав та особи, яка надає правничу допомогу. Для надання професійної правничої допомоги діє адвокатура. Забезпечення права на захист від кримінального обвинувачення та представництво в суді здійснюються адвокатом, за винятком випадків, установлених законом. Витрати учасників судового процесу на професійну правничу допомогу відшкодовуються в порядку, визначеному законом (стаття 10 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року).
Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що позивачуправничу допомогу у даній справі надавав адвокат Якименко М.Д., що підтверджується договором про надання правничої допомоги №01-04/25 від 01.04.2025, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Якименко М.Д., в якому визначено умови надання правничої допомоги, права та обов`язки сторін, а також узгодили вартість послуг на правничу допомогу та порядок сплати гонорару, предмет договору та обсяг надання послуг , сума гонорару фіксована і становить 15 000,00 грн. 
Під час розгляду справи в суді першої інстанції долучено стороною позивача до матеріалів справи Акт приймання-передачі наданих послуг від 19.01.2026, згідно якого адвокатом надані наступні послуги: аналіз судової практики щодо відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду – 4 год х 500,00 грн/год становить 2 000,000 грн; складання позовної заяви, формування додатків до неї та подання до суду – 12 год х 500,00 грн/год становить 6 000,00 грн та участь у судових засіданнях (фіксована плата, незалежно від кількості судових засідань) – 7 000,00 грн. 
Надані стороною позивача документи відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України є належними доказами понесення ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у даній справі.
Відповідач та третя особа у відзивах на позовну заяву в частині стягнення витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції заперечували проти визначеного розміру.
Отже, відповідач та третя особа були повідомлені про заявлений позивачем розмір витрат, які він поніс в суді першої інстанції і які просив стягнути, та скористалися своїм правом на надання заперечення щодо вимоги про стягнення витрат на оплату правничої допомоги.
Вирішуючи вимоги в цій частині, суд першої інстанції виходив із того, що розмір витрат, понесених позивачем, є обгрунтованим, оцінюючи складність справи, час, необхідний для вчинення дій та надання послуг, зазначених у акті приймання-передачі наданих послуг від 19.01.2026 та дійшов висновку про задоволення вимоги в цій частині в повному обсязі.
Є необґрунтованими доводи апеляційної скарги Казначейської служби України про те, що служба не порушувала права позивача у кримінальному провадженні та не є стороною у справі, тому відсутні підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу з державного бюджету України, оскільки відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові 15.10.2025 у справі № 216/5629/23, кошти державного бюджету належать державі, а боржником у зобов`язанні щодо їх сплати є держава Україна як учасник цивільних відносин, тому в резолютивній частині рішення слід зазначати про стягнення коштів з Державного бюджету України, без деталізації рахунків чи вказівки органу, з рахунків якого буде здійснюватися списання. Аналогічний підхід застосовано і до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу: вони підлягають компенсації за рахунок бюджету за умови підтвердження їх понесення та співмірності зі складністю справи і обсягом виконаної адвокатом роботи.
В апеляційній скарзі Черкаська обласна прокуратура, не погоджуючись із визначеним судом першої інстанції розміром витрат на правничу допомогу, понесену у суді першої інстанції, посилалась на те, що згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Перевіривши доводи апеляційної скарги прокуратури, заявлений стороною позивача розмір витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, на предмет їх пропорційності складності справи, а також пропорційності до задоволених позовних вимог , колегія суддів вважає, що доводи прокуратури є слушними.
Рішенням суду першої інстанції вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, а саме на 43,23% від ціни позову.
За результатами перегляду справи в суді апеляційної інстанції, рішення суду в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, залишено без змін.
Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, згідно якої судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, колегія суддів вважає, що оскільки вимоги позивача задоволено частково і стороною позивача доведено понесення позивачем витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 15 000,00 грн, тому відшкодуванню підлягають витрати на правничу допомогу відповідно до розміру задоволених вимог.
Врахувавши предмет і складність справи, час, необхідний для вчинення дій і надання послуг, а також виходячи із засад розумності, справедливості та співмірності, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог (43,23%) – у розмірі 6 500,00 грн.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині вирішення питання витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції із зменшенням суми, яка підлягають стягненню на користь позивача з 15 000,00 грн до 6 500,00 грн.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, - 

у х в а л и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника Державної казначейської служби - Яроша Сергія Васильовича - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Черкаської обласної прокуратури - задовольнити частково.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 березня 2026 року - змінити в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зменшивши розмір витрат  на правничу допомогу, який підлягає стягненню із Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 із 15 000,00 грн. до 6 500,00 грн.
В іншій частині рішення суду – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її? ? ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України. 

Головуюча: ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ?    О.В. Карпенко 

Судді :? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? Л.І. Василенко 

? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ?Ю.В. Сіренко

/повний текст постанови суду виготовлений 11 червня 2026 року/