ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 травня 2026 року	справа № 380/6420/26	
м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного Олександра Ігоровича, розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за позовом Головного управління Державної податкової служби у Львівській області про стягнення податкового боргу з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу,
Обставини справи.
До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Головного управління ДПС у Львівській області з вимогами:
- стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до бюджету податковий борг у сумі 6309,25 грн.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги, Головне управління ДПС у Львівській області зазначає, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 перебуває на податковому обліку як платник податків та несе обов`язок своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні податки та збори. Незважаючи на вказаний обов`язок, станом на 10 березня 2026 року за відповідачем обліковується непогашена податкова заборгованість перед бюджетом у загальному розмірі 6 309,25 грн.
Вказана сума боргу виникла виключно внаслідок несплати відповідачем самостійно визначеної та узгодженої суми податкового зобов`язання. Вказане зобов`язання добровільно задеклароване самим платником шляхом подання до органу ДПС податкової декларації платника єдиного податку – фізичної особи-підприємця за І квартал 2022 року (№ 9045001163 від 05.04.2022). Відповідно до декларації, сума єдиного податку з фізичних осіб до сплати становить 6 309,25 грн.
З метою досудового врегулювання питання погашення боргу, контролюючим органом сформовано та надіслано на податкову адресу відповідача податкову вимогу від 09 вересня 2025 року № 0018511-1303-1301. Проте заборгованість у добровільному порядку відповідачем досі не погашена, що й слугувало підставою для звернення суб`єкта владних повноважень до суду з позовом про примусове стягнення коштів.
Ухвалою від 08 квітня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
З метою належного інформування про розгляд справи, копію ухвали суду про відкриття провадження разом із позовними матеріалами надіслано на адресу місця проживання (реєстрації) відповідача рекомендованим поштовим відправленням із штрихкодовим ідентифікатором (трек-номером) R067145078471.
Згідно з офіційними даними системи відстеження поштових відправлень АТ «Укрпошта», вказане поштове відправлення не було вручене адресату: 17 квітня 2026 року проставлено відмітку поштового відділення «Невдала спроба вручення: інші причини».
Суд наголошує, що відповідно до пункту 4 частини шостої статті 251 Кодексу адміністративного судочинства України (далі — КАС України), днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. 
Відтак, в силу імперативних приписів процесуального закону, копія ухвали про відкриття провадження вважається належним чином врученою відповідачу 17 квітня 2026 року.
Відповідно до ухвали суду, відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. З огляду на дату належного вручення (17.04.2026).
Станом на дату розгляду справи та ухвалення рішення, відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, письмових заперечень щодо наведених позивачем обставин чи будь-яких інших заяв або клопотань по суті справи до суду не скерував, про поважність причин неподання відзиву суд не повідомив.
Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Реалізація принципу змагальності сторін в адміністративному судочинстві покладає на учасників справи обов`язок нести ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними процесуальних дій. 
Оскільки строк на подання відзиву сплив, а відповідач проявив процесуальну пасивність, суд визнає за можливе розглянути справу та ухвалити рішення виключно на підставі доказів, долучених позивачем.
З огляду на вказане, керуючись положеннями статті 262 КАС України, суд розглядає дану адміністративну справу за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, без повідомлення та виклику учасників справи.
Всебічно, повно та об`єктивно дослідивши обставини справи, вивчивши правові доводи та обґрунтування, наведені у позовній заяві, а також надавши належну юридичну оцінку письмовим доказам у їх сукупності, суд 
в с т а н о в и в :
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 17 грудня 2020 року зареєстрований як суб`єкт господарювання та перебуває на податковому обліку в Головному управлінні ДПС у Львівській області (Львівська ДПІ). 
Відповідно до реєстраційних даних, протягом І кварталу 2022 року відповідач обрав спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, перебуваючи на 3-й групі платників єдиного податку за ставкою 5%.
ФОП ОСОБА_1 самостійно склав та подав до контролюючого органу податкову декларацію платника єдиного податку – фізичної особи-підприємця за І квартал 2022 року (№ 9045001163 від 05.04.2022). 
У цій декларації відповідачем самостійно визначено та задекларовано податкове зобов`язання з єдиного податку у сумі 6 309,25 грн (рядок 14 декларації).
Суд наголошує, що відповідно до норм Податкового кодексу України, суми податків та зборів, які платник самостійно визначає у податковій звітності, вважаються узгодженими грошовими зобов`язаннями та підлягають безумовній сплаті у встановлені законом строки.
Як свідчать дані інтегрованої картки платника податків (ІКПП), яка є офіційним документом обліку розрахунків з бюджетом, заборгованість відповідача за вказаною декларацією за І квартал 2022 року з єдиного податку залишилася несплаченою в повному обсязі.
Відповідно до довідки Головного управління ДПС у Львівській області № 798/13-01-13-03 від 11.03.2026, загальна сума непогашеної податкової заборгованості ФОП ОСОБА_1 станом на 10 березня 2026 року становить 6 309,25 грн (єдиний податок з фізичних осіб, код платежу 18050400).
На виконання вимог статті 59 Податкового кодексу України, з метою досудового врегулювання та забезпечення погашення податкового боргу, контролюючим органом сформовано та направлено на податкову адресу відповідача ( АДРЕСА_1 ) податкову вимогу від 09 вересня 2025 року № 0018511-1303-1301 на суму боргу 6 309,25 грн.
Як підтверджується копією поштового відправлення АТ «Укрпошта» (штрихкодовий ідентифікатор 0601191866421), вказана податкова вимога направлена 15.09.2025, проте не була вручена адресату та повернулася відправнику у зв`язку з відсутністю одержувача. 
В силу імперативних приписів пункту 42.5 статті 42 Податкового кодексу України така вимога вважається належним чином врученою.
Оскільки вжиті контролюючим органом заходи не призвели до результату, а узгоджений податковий борг у повному обсязі в добровільному порядку відповідачем не сплачено, суб`єкт владних повноважень правомірно звернувся до суду з цим позовом про його примусове стягнення.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого фундаментального нормативно-правового регулювання.
Відповідно до положень статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Цей конституційний обов`язок є безумовним, має імперативний характер і становить економічну основу для формування дохідної частини Державного бюджету України та забезпечення виконання державою своїх функцій.
Загальні засади встановлення, нарахування та сплати податків і зборів, а також права та обов`язки платників податків і контролюючих органів визначаються Податковим кодексом України (далі — ПК України).
Згідно з підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України, платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи. 
Водночас, статтею 36 ПК України чітко визначено, що податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом.
Механізм самостійного визначення податкових зобов`язань регламентований пунктом 54.1 статті 54 ПК України. Так, крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. 
Суд наголошує, що суми податків та зборів, які платник самостійно та добровільно визначає у податковій звітності, в силу закону вважаються узгодженими грошовими зобов`язаннями та не підлягають оскарженню.
Порядок та строки сплати таких самостійно визначених зобов`язань чітко встановлені законодавцем. Відповідно до пункту 57.1 статті 57 ПК України, платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації.
Спеціальними нормами, що регулюють сплату єдиного податку, а саме пунктом 295.3 статті 295 ПК України, визначено, що платники єдиного податку третьої групи сплачують єдиний податок протягом 10 календарних днів після граничного строку подання податкової декларації за податковий (звітний) квартал.
Підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України закріплено визначення поняття «податковий борг» – це сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом. Оскільки відповідач самостійно задекларував, але не сплатив суму єдиного податку у встановлені законом строки, вказане зобов`язання автоматично набуло статусу податкового боргу.
Вирішуючи питання дотримання контролюючим органом строків звернення до суду із вимогою про стягнення боргу, суд керується пунктом 102.4 статті 102 ПК України. Вказаною нормою передбачено, що у разі якщо грошове зобов`язання нараховане контролюючим органом до закінчення строку давності, визначеного у пункті 102.1 цієї статті, податковий борг, що виник у зв`язку з відмовою у самостійному погашенні такого грошового зобов`язання, може бути стягнутий протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу.
Крім того, суд застосовує положення пункту 102.9 статті 102 ПК України (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), згідно з яким на період дії правового режиму воєнного стану перебіг строків давності, визначених цим Кодексом, зупиняється. Зважаючи на те, що заборгованість виникла у 2022 році, з урахуванням періоду зупинення строків давності, контролюючий орган звернувся до суду з позовом у межах законодавчо встановленого строку стягнення.
Оцінюючи належність та допустимість доказів наявності та розміру податкового боргу, суд враховує норми Порядку ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 12.01.2021 № 5. Відповідно до цього Порядку, оперативний облік податків та зборів здійснюється податковими органами в єдиній інформаційній системі шляхом ведення інтегрованих карток платників (ІКП).
Згідно зі сталою практикою Верховного Суду, відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника відомостей про своєчасне нарахування та/або сплату податкових зобов`язань створює презумпцію достовірності таких даних, доки платником податків не доведено протилежне. Суд констатує, що відповідач жодними належними та допустимими доказами (як-от платіжними дорученнями, банківськими виписками, квитанціями тощо) не спростував даних, відображених в ІКП, та не довів факту повного чи часткового погашення заявленої до стягнення суми боргу.
Процедура примусового стягнення податкового боргу передбачає обов`язковий досудовий етап — формування та надіслання боржнику податкової вимоги. Пунктом 59.1 статті 59 ПК України встановлено, що у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. 
Суд додатково враховує, що граничний строк сплати задекларованого відповідачем податкового зобов`язання з єдиного податку за І квартал 2022 року, згідно з пунктом 295.3 статті 295 та пунктом 57.1 статті 57 ПК України, настав 20 травня 2022 року. Саме з цієї дати, за відсутності факту фактичного надходження коштів до бюджету, відповідна сума набула статусу податкового боргу, що об`єктивно відображено контролюючим органом у довідці про заборгованість.
При цьому, згідно з пунктом 59.5 статті 59 ПК України, у разі якщо у платника податків, якому надіслано податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (нараховуються нові суми), сума, на яку збільшився борг, погашається без надсилання нових податкових вимог. Тобто первинна податкова вимога охоплює весь подальший податковий борг.
Відповідно до абзацу першого пункту 58.3 статті 58 ПК України, податкова вимога вважається належним чином врученою платнику податків, якщо її надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.
Пунктом 42.5 статті 42 ПК України передбачено, що документи надсилаються за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення. У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.
Зважаючи на те, що поштове відправлення з податковою вимогою повернуто відправнику (органу ДПС) у зв`язку з відсутністю одержувача за вказаною ним офіційною податковою адресою, в силу прямої вказівки закону така вимога юридично вважається належним чином врученою. Суд наголошує, що ризик неотримання кореспонденції за адресою своєї офіційної реєстрації несе виключно платник податків. Відтак, судом беззаперечно встановлено, що позивачем у повній мірі дотримано обов`язкову досудову процедуру, що передує зверненню до суду з позовом про стягнення боргу.
В постанові Верховного Суду від 14 липня 2022 року у справі № 120/479/21-а, колегія суддів касаційної інстанції звертає увагу, що добросовісний платник податків, зобов`язаний забезпечити отримання кореспонденції, у разі невиконання цього обов`язку, платник не вправі посилатись на неотримання ним документів, як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних наслідків.
Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах викладена у постанові Верховного Суду від 20.10.2020 у справі № 140/30/20.
Згідно п. 42.2 статті 42 ПК України, документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Верховний Суд у постанові від 04 червня 2020 року по справі №826/11455/15 дійшов висновку, що не виконання платником податків обов`язку щодо повідомлення контролюючого органу про зміну податкової адреси позбавляє його можливості посилатися у спорі з контролюючим органом, що документи, правомірності яких стосується спір, не були йому вручені, якщо буде встановлено, що документи були направлені в установленому законом порядку на його податкову адресу, навіть у випадку повернення цих документів підприємством поштового зв`язку через неможливість їх вручення. Такий правовий наслідок висновується з норми п. 42.2 статті 42 ПК України. 
Однак, цей наслідок не може бути поширений на випадок, коли контролюючий орган володіє достовірною інформацією про зміну платником місця проживання.
З урахуванням того, що у контролюючого органу відсутні відомості щодо зміни податкової адреси відповідача, а матеріалами справи не встановлена будь-яка інша адреса платника податків, направлення податкової вимоги на адресу місця реєстрації відповідача свідчить про дотримання вимог п. 42.2 статті 42 ПК України.
Реалізація права контролюючого органу на примусове стягнення закріплена у статті 95 ПК України. Відповідно до пункту 95.1 цієї статті, контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності. 
Згідно з пунктом 95.2 статті 95 ПК України, стягнення коштів провадиться не раніше ніж через 30 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги. Цей строк (30 днів) позивачем було витримано.
Відповідно до пункту 87.11 статті 87 та пункту 95.3 статті 95 ПК України, орган стягнення звертається до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податку - фізичної особи. Стягнення коштів з рахунків такого платника податків у банках, що його обслуговують, здійснюється виключно за рішенням суду. 
Право контролюючого органу на звернення до суду з відповідним позовом також прямо закріплене підпунктом 20.1.34 пункту 20.1 статті 20 ПК України.
Враховуючи, що наявність узгодженого податкового боргу у відповідача в загальній сумі 6 309,25 грн підтверджується належними, достатніми та допустимими письмовими доказами (зокрема, податковою декларацією, поданою та підписаною самим відповідачем, даними інтегрованої картки платника податків, офіційною довідкою про наявність боргу), а доказів погашення вказаної заборгованості станом на час розгляду справи суду не надано, суд доходить беззаперечного висновку про обґрунтованість позовних вимог. Держава в особі податкового органу вжила всіх передбачених законом заходів для добровільного погашення боргу, проте відповідач свого обов`язку не виконав, у зв`язку з чим вказана сума підлягає примусовому стягненню у повному обсязі за рішенням суду.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 139 КАС України, при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз. 
Оскільки позивач, як суб`єкт владних повноважень, у цій категорії справ (стягнення податкового боргу) звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 27 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» та не поніс інших документально підтверджених судових витрат, стягнення судових витрат з відповідача не здійснюється.
Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд —
у х в а л и в :
1. Позов задовольнити повністю.
2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до бюджету податковий борг в сумі 6 309 (шість тисяч триста дев`ять) гривень 25 копійок.
3. Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складений 18 травня 2026 року.

Суддя Коморний О.І.