ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 травня 2026 року
м. Київ
справа № 459/593/25
провадження № 61-2664св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державне підприємство «Львіввугілля»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - тимчасово виконуючий обов`язки генерального директора Державного підприємства «Львіввугілля» ОСОБА_2,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шептицького міського суду Львівської області від 01 липня 2025 року, ухвалене у складі судді Дем`яновської Ю. Д., та постанову Львівського апеляційного суду від 02 лютого 2026 року, ухвалену у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., 
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Львіввугілля» (далі - ДП «Львіввугілля»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - тимчасово виконуючий обов`язки генерального директора ДП «Львіввугілля» ОСОБА_2., про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позовну заяву мотивовано тим, що з 25 березня 2005 року вона працювала на посаді заступника генерального директора з правових питань ДП «Львіввугілля».
01 серпня 2023 року т.в.о. генерального директора ДП «Львіввугілля» видано наказ № 123 «Про тимчасове переведення», яким її тимчасово переведено на посаду провідного юрисконсульта відокремленого підрозділу «Шахта «Великомостівська» ДП «Львіввугілля» (далі - ВП «Шахта «Великомостівська» ДП «Львіввугілля»), з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою робою, з 02 серпня 2023 року до повної ліквідації (закриття) ВП «Шахти «Великомостівська» ДП «Львіввугілля», але не довше, ніж до завершення воєнного стану в Україні. 
Наказом від 02 серпня 2023 року № 128 ДП «Львіввугілля» «Про внесення змін» внесено зміни в наказ від 01 серпня 2023 року № 123 «Про тимчасове переведення» та викладено його в іншій редакції. 
Зазначені накази ДП «Львіввугілля» вона оскаржила до суду, однак рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 20 лютого 2024 року їй було відмовлено в задоволенні позову про визнання переведення на іншу роботу незаконним і поновлення на посаді (справа № 459/2623/23).
Наказом ДП «Львіввугілля» від 29 січня 2025 року № 75-к «Про кадрові питання» з урахуванням змін, внесених наказом ДП «Львіввугілля» від 03 лютого 2025 року № 87-к, її звільнено з роботи з 29 січня 2025 року за прогул без поважних причин на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. 
Позивач вважала наказ про звільнення незаконним, таким, що видано з порушеннями трудового законодавства України. Підставою її звільнення за прогул без поважних причин зазначено відсутність на робочому місці з 04 серпня 2023 року.
На її думку, прогулом вважається відсутність працівника не на робочому місці, а на роботі. Вона не надавала згоду на переведення її на посаду провідного юрисконсульта ВП «Шахта «Великомостівська», до роботи в ДП «Львіввугілля» 04 серпня 2023 року її не було допущено, її вина у прогулі відсутня, а звільнення проведено з посади заступника генерального директора з правових питань.
Працівник, який відмовляється від переведення на іншу роботу, від зміни істотних умов праці, не порушує трудової дисципліни. Тому роботодавець не має права застосовувати заходи дисциплінарних стягнень до працівника, а вона підлягала звільненню на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України. Роботодавцем пропущено шестимісячний строк накладення дисциплінарного стягнення за прогул, визначений статтею 148 КЗпП України, який повинен обчислюватись з першого дня відсутності працівника на робочому місці. Оскільки вона не погоджувалася з переведенням, про що роботодавець був обізнаний в день ознайомлення з таким наказом, роботодавець (ДП «Львіввугілля») повинен був припинити трудовий договір з нею 03 серпня 2023 року (останній день роботи і день повідомлення про зміну істотних умов праці) за пунктом 6 статті 36 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, а не за прогул, який мав місце з вини роботодавця, оскільки згоду на зміну істотних умов праці вона не давала. 
З врахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила суд :
- визнати наказ ДП «Львіввугілля» від 29 січня 2025 року № 75 «Про кадрові питання» (в редакції наказу від 03 лютого 2025 року № 87-к «Про внесення змін») незаконними та скасувати його; 
- поновити її на роботі на посаді заступника генерального директора з правових питань ДП «Львіввугілля»; 
- стягнути з ДП «Львіввугілля» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (недопуску до роботи) з 04 серпня 2023 року до дня поновлення позивача на роботі (посаді), який на день подачі позову становить 912 367,80 грн.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
Рішенням Шептицького міського суду Львівської області від 01 липня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Наказ ДП «Львіввугілля» від 29 січня 2025 року № 75 «Про кадрові питання» зі змінами, внесеними наказом від 03 лютого 2025 року № 87 к «Про внесення змін», скасовано. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та скасовуючи наказ ДП «Львіввугілля» від 29 січня 2025 року № 75 про звільнення ОСОБА_1 за прогул, суд першої інстанції взяв до уваги положення статті 148 КЗпП України та виходив із того, що незважаючи на тривалість такого порушення дисципліни, відповідачем пропущено строк накладення дисциплінарного стягнення.
Відмовляючи у позові в іншій частині, районний суд керувався тим, що ОСОБА_1 не заперечує те, що вона з 04 серпня 2023 року не виходила на роботу у ВП «Шахта «Великомостівська», зазначаючи, що причиною невиходу на роботу є незгода з переведенням, а також у зв`язку з оскарженням нею наказів про переведення.
Суд першої інстанції врахував те, що рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 20 лютого 2024 року у справі № 459/2623/23 встановлено законність наказу ДП «Львіввугілля» від 01 серпня 2023 року № 123 «Про тимчасове переведення» та наказу від 02 серпня 2023 року № 128 «Про внесення змін», зокрема з тих підстав, що тимчасове переведення позивачки не вимагало її згоди, що спростовує відповідні доводи про необхідність її звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України.
Отже, відсутність ОСОБА_1 на робочому місці з 04 серпня 2023 року до 29 січня 2025 року є прогулами, що нею не спростовано. Як вбачається з тексту оспорюваного наказу, ОСОБА_1 звільнено з роботи в зв`язку із встановленими фактами порушення трудової дисципліни і невиконання своїх посадових обов`язків на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, фактично - за прогул без поважних причин.
Оскільки роботодавцем порушено лише порядок накладення дисциплінарного стягнення за невихід позивачки на роботу у ВП «Шахта «Великомостівська» в період з 04 серпня 2023 року до 29 січня 2025 року, суд дійшов висновку про те, що в іншій частині позовні вимоги (про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу) задоволенню не підлягають.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Львівського апеляційного суду від 02 лютого 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Шептицького міського суду Львівської області від 01 липня 2025 року залишено без змін.
Рішення суду першої інстанції оскаржила лише ОСОБА_1 у частині відмови в задоволенні позовних вимог (про поновлення її на роботі та стягненні з ДП «Львіввугілля» на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу (недопуску до роботи), відмову в задоволенні яких суд першої інстанції мотивував тим, що судом встановлено порушення роботодовцем лише порядку накладення дисциплінарного стягнення на позивача.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про скасування наказу ДП «Львіввугілля» від 29 січня 2025 року № 75 «Про кадрові питання» зі змінами, внесеними наказом від 03 лютого 2025 року № 87-к «Про внесення змін» ДП «Львіввугілля» не оскаржило.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано таким.
Cуд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовної вимоги про скасування наказу ДП «Львіввугілля» від 29 січня 2025 року № 75 «Про кадрові питання» зі змінами, внесеними наказом від 03 лютого 2025 року № 87-к «Про внесення змін», лише з підстав порушення роботодавцем строку притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, а не з підстав того, що ОСОБА_1 не допустила прогул.
Дійшовши висновку про те, що ОСОБА_1 впродовж тривалого часу не виходила на роботу без поважних причин, що свідчить про вчинення нею прогулу, враховуючи те, що працівник підлягає поновленню на роботі у разі вимушеного прогулу і що середній заробіток підлягає стягненню лише за час вимушеного прогулу, а ОСОБА_1 , як встановлено судом, була відсутня на роботі протягом тривалого часу, з 04.08.2023 року до 29.01.2025 року без поважних причин, колегія суддів погодилася з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення її на посаді заступника генерального директора з правових питань ДП «Львіввугілля» та стягнення з ДП «Львіввугілля» на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу (недопуску до роботи) з 04 серпня 2023 року до дня поновлення позивача на роботі (посаді).
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
25 лютого 2026 року до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на рішення Шептицького міського суду Львівської області від 01 липня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 02 лютого 2026 року.
Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано з Шептицького міського суду Львівської області цивільну справу № 459/593/25.
25 березня 2026 року матеріали цивільної справи № 459/593/25 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2026 року справу призначено до судового розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Шептицького міського суду Львівської області від 01 липня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 02 лютого 2026 року у частині відмови у задоволенні позову про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, прийняти нову постанову про задоволення позову.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14; постановах Верховного Суду від: 22 липня 2020 року у справі № 554/9493/17, 16 лютого 2021 року у справі № 520/3981/19, 28 квітня 2021 року у справі № 755/14564/18, 13 квітня 2022 року у справі № 344/1017/20, 09 січня 2023 року у справі № 314/1768/19, 22 травня 2023 року у справі № 212/2542/22, 28 лютого 2024 року у справі № 357/15166/21, 28 лютого 2024 року у справі № 299/2637/21, 22 травня 2024 року у справі № 754/5228/22, 31 жовтня 2024 року у справі № 203/2164/21, 05 лютого 2025 року у справі № 757/22199/22, 06 серпня 2025 року у справі № 761/8119/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Заявник вказує на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази та не надав їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. Скасування наказу про звільнення автоматично тягне за собою поновлення працівника на роботі та обов`язок роботодавця виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу.
Судова практика з цього питання є сталою.
Суди встановили порушення роботодавцем строку притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності як підставу для скасування оскаржуваних позивачем наказів. Відповідач не оскаржував рішення місцевого суду в частині скасування наказу ДП «Львіввугілля» № 75-к від 29 січня 2025 року зі змінами, внесеними наказом № 87-к від 03 лютого 2025 року.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам сторін спору, суди не врахували доводи позивачки про її відмову від роботи в нових умовах, у зв`язку з чим роботодавець зобов`язаний звільнити її за пунктом 6 статті 36 КЗпП України, а не кваліфікувати це як прогул.
Видання наказу про звільнення позивачки за прогул після 1,5 року від моменту відмови працювати в нових умовах, скасування судами цього наказу без поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу привело до правової невизначеності, згідно рішень судів позивачка вважається незаконно звільненою, водночас не поновленою на роботі. Такі дії відповідача і судів привели до грубого порушення конституційного права на працю відповідно до статті 43 Конституції України.
Верховний Суд послідовно виходить з того, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.
Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.
Позивачка підлягає поновленню на роботі саме в зв`язку з порушенням роботодавцем строків притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, а не в зв`язку з недоведенням факту вчинення проступку працівником.
Аналізуючи норми статті 148 КЗпП України, можна дійти висновку про те, що строк у 6 місяців від події вчинення особою проступку є присічним, а тому сплив цього строку однозначно унеможливлює накладення навіть на винну особу дисциплінарного покарання.
Визнання наказів про переведення позивачки законними не скасувало зміни істотних умов праці і законного права позивача на відмову від продовження роботи в нових умовах праці. Заявниця звертала увагу на те, що поважною причиною її відсутності на роботі була відмова від продовження роботи в нових умовах, і, відповідно, не допуск відповідача її до роботи, а не незгода з наказами про переведення, як стверджують суди .
На момент оскарження наказів про переведення позивачка не мала іншої додаткової правової підстави висловити свою незгоду від продовження роботи в нових умовах, так як усно і письмо відповідач був повідомлений в день видачі наказів і не вжив заходів, передбачених частиною четвертою статті32, пункту 6 статті 36 КЗпП України.
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду 16 квітня 2026 року, ДП «Львіввугілля» виклало заперечення щодо касаційної скарги ОСОБА_1 , зазначило про законність її звільнення.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 працювала на посаді заступника генерального директора з правових питань ДП «Львіввугілля».
Наказом ДП «Львіввугілля» від 01 серпня 2023 року № 123 «Про тимчасове переведення» переведено ОСОБА_1 , заступника генерального директора з правових питань, тимчасово на посаду провідного юрисконсульта ВП «Шахта «Великомостівська» ДП «Львіввугілля» для забезпечення правового супроводу щодо відвернення обставин, що можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей у зв`язку з ліквідацією (закриттям) шахти ВП «Шахти «Великомостівська» ДП «Львіввугілля», а також для правового забезпечення виконання Угоди про співпрацю між Міненерго та ДП «Львіввугілля» і Німецьким товариством міжнародного співробітництва (GIZ) ГмбХ, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою з 02 серпня 2023 року до повної ліквідації (закриття) ВП «Шахти «Великомостівська» ДП «Львіввугілля», але не довше ніж до завершення воєнного стану в Україні.
Наказом ДП «Львіввугілля» від 02 серпня 2023 року № 128 «Про внесення змін» внесено зміни в наказ від 01 серпня 2023 року № 123 «Про тимчасове переведення» та викладено його в наступній редакції: «Перевести ОСОБА_1 , заступника генерального директора з правових питань, на посаду провідного юрисконсульта ВП «Шахта «Великомостівська» ДП «Львіввугілля» для забезпечення правового супроводу щодо відвернення обставин, що можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей у зв'язку з ліквідацією (закриттям) шахти ВП «Шахти «Великомостівська» ДП «Львіввугілля», а також для правового забезпечення виконання Угоди про співпрацю між Міненерго та ДП «Львіввугілля» і Німецьким товариством міжнародного співробітництва (GIZ) ГмбХ, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою з 04 серпня 2023 року до повної ліквідації (закриття) ВП «Шахти «Великомостівська» ДП «Львіввугілля», але не довше, ніж до завершення воєнного стану в Україні.
ОСОБА_1 оскаржила у судовому порядку накази ДП «Львіввугілля» від 01 серпня 2023 року № 123 та від 02 серпня 2023 року № 128. Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 20 лютого 2024 року у справі №459/2623/23, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 08 липня 2024 року, у задоволенні позову їй було відмовлено.
Наказом ДП «Львіввугілля» від 29 січня 2025 року №75-к «Про кадрові питання» вирішено відсутність ОСОБА_1 на робочому місці з 04 серпня 2023 року до 29 січня 2025 року вважати прогулами;  ОСОБА_1 , заступника генерального директора з правових питань, звільнено з роботи з 29 січня 2028 року за прогул без поважних причин на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України. 
Копію наказу ОСОБА_1 отримала 31 січня 2025 року у відділенні Укрпошти.
Наказом ДП «Львіввугілля» від 03 лютого 2025 року № 87-к «Про внесення змін» змінено дату звільнення ОСОБА_1 на 29 січня 2025 року, завірену копію якого вона одержала 07 лютого 2025 року.
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Судові рішення оскаржуються позивачкою у касаційному порядку лише у частині відмови у задоволенні вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому в іншій частині (задоволення вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення) рішення судів попередніх інстанцій Верховним Судом в силу вимог статті 400 ЦПК України не переглядається. Інші учасники справи касаційні скарги не подавали.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП України).
У статті 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.
Звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни (пункт 2 частини першої статті 147 КЗпП України). Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причини його відсутності.
Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.
Згідно зі статтею 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення роботодавець повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до частини першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 04 вересня 2024 року у справі № 206/3355/19 зазначено, що прогул, під яким розуміється відсутність на робочому місці без поважних причин більше трьох годин протягом робочого дня, за своєю правовою природою є порушенням трудової дисципліни (дисциплінарним проступком), під яким варто розуміти невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.
У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини першої статті 40, пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувалися під час звільнення ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Під час розгляду позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2025 року у справі № 624/480/24.
Для припинення трудових правовідносин з кожної конкретної підстави існує спеціальний порядок, якого роботодавець зобов`язаний дотримуватись для того, щоб звільнення було законним.
У справах, в яких оспорюється незаконне притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення, саме роботодавець повинен довести, що застосування таких заходів стягнення відбулося без порушення законодавства про працю.
Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 06 травня 2026 року у справі № 760/5711/17 (провадження № 61-6584св21).
У пунктах 115, 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 січня 2026 року у справі № 359/8573/20 (провадження № 12-20гс25) зазначено: щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), лежить на роботодавцеві (пункт b частини другої статті 9 Конвенції); так само, як за загальним правилом тягар доведення наявності законної підстави для звільнення працівника покладається на роботодавця, у разі ініціювання розірвання трудового договору з керівником з ініціативи профспілки, профспілка має довести наявність законної підстави для розірвання трудового договору з керівником.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу ДП «Львіввугілля» від 29 січня 2025 року № 75-к «Про кадрові питання» зі змінами, внесеними наказом від 03 лютого 2025 року № 87-к «Про внесення змін», про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника генерального директора з правових питань ДП «Львіввугілля» за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, свою позицію обґрунтував тим, що, незважаючи на тривалість вчиненого позивачкою порушення дисципліни, відповідачем порушено встановлений статтею 148 КЗпП України строк накладення дисциплінарного стягнення.
Відповідач не оскаржував в апеляційному порядку рішення Шептицького міського суду Львівської області від 01 липня 2025 року в частині скасування наказу ДП «Львіввугілля» про звільнення ОСОБА_1 . Такої касаційної скарги відповідач не подав і до Верховного Суду.
З огляду на це, суд касаційної інстанції вважає, що висновок апеляційного суду про законність звільнення  ОСОБА_1 є передчасним.
Апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду, який, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходив з того, що роботодавцем порушено лише порядок накладення дисциплінарного стягнення за невихід позивачки на роботу у ВП «Шахта «Великомостівська» в період з 04 серпня 2023 року до 29 січня 2025 року, тоді як її відсутність на роботі протягом тривалого часу без поважних причин (фактично прогул) буловстановлено судом.
Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком апеляційного суду з огляду на таке.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
За статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18)).
При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.
Із практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) випливає, що судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у спорі. Вимагається, щоб кожній із сторін була надана розумна можливість представляти свою справу у такий спосіб, що не ставить її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.
Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» (Geoffroy de Geouffre de La Pradelle v. France, заява № 12964/87) від 16 грудня 1992 року).
У справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Системний аналіз зазначених вище приписів статті 235 КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що скасування наказу про звільнення працівника автоматично тягне за собою поновлення його на роботі та вирішення питання щодо відшкодування останньому середнього заробітку (див. постанову Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 521/6288/19 (провадження 
№ 61-4432св22)).
Позовні вимоги про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними вимогами від вимог про визнання незаконними та скасування розпоряджень про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності (оголошення догани та звільнення) (див. постанову Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі № 592/3258/21 (провадження № 61-11874св24)).
Враховуючи викладене, вирішення позовних вимог про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу безпосередньо залежить від результату вирішення питання законності звільнення позивачки.
Як вже зазначено вище у постанові Верховного Суду від 06 травня 2026 року у справі № 760/5711/17 (провадження № 61-6584св21) акцентовано увагу на тому, що для законного припинення трудових правовідносин з працівником роботодавець зобов'язаний дотримуватись спеціального порядку, встановленого нормами КЗпП України.
Використовуючи своє право на доступ до суду, гарантоване статтею 6 Конвенції, ОСОБА_1 , у зв?язку із незаконним, на її думку, її звільненням, просила поновити її на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Судом встановлено порушення роботодавцем порядку накладення дисциплінарного стягнення та притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності поза межами строку, встановленого статтею 148 КЗпП України.
З урахуванням наведеного, суд повинен застосувати відповідні норми трудового права і вирішити, чи можливо у такому випадку її звільнити, інакше висновки суду мають взаємовиключний характер.
За таких обставин апеляційний суд, погоджуючись з рішенням місцевого суду, яке оскаржувалося лише позивачкою, зробив передчасний висновок про відмову у задоволенні позовної вимоги про поновлення її на роботі, проявивши надмірний формалізм, а відтак оскаржуване судове рішення апеляційного суду в цій частині підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Оскільки вимога про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про поновлення на роботі, оскаржуване судове рішення апеляційного суду в цій частині також підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
У силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення в цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу ухвалена без додержання норм процесуального права та з порушенням норм матеріального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду в оскарженій частині скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду суду апеляційної інстанції належить урахувати зазначене у цій постанові, забезпечити сторонам право на справедливий розгляд, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін, оцінити всі зібрані у справі докази у їх сукупності та врахувати висновки, викладені у наведених постановах Верховного Суду.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Львівського апеляційного суду від 02 лютого 2026 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк