ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року місто Київ.
Справа № 754/5673/25
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6529/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Головуючого судді: Желепи О.В.,
суддів: Поліщук Н.В, Соколової В.В.
за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 листопада 2025 року (ухвалено у складі судді Гринчак О.І., дата складення повного тексту рішення - 26 листопада 2025 року)
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення,-

ВСТАНОВИВ

У квітні 2025 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 03 жовтня 2019 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено Договір позики № 03/10/2019, згідно з умовами якого ОСОБА_5 передав, а ОСОБА_2 прийняла у власність в позику грошові кошти в сумі 653 414,40 грн, що еквівалентно на момент укладення вказаного правочину сумі у 25524,00 дол. США.
На забезпечення виконання основного зобов`язання за вищевказаним Договором позики №03/10/2019 від 03.10.2019 між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Шкодою О.М. 03.10.2019 за №3875.
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань за Договором позики №03/10/2019 від 03.10.2019, кредитором було одержано виконавчий напис про стягнення заборгованості на предмет іпотеки.
Зазначений вище виконавчий напис було пред`явлено на примусове виконання до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича, який відкрив виконавче провадження № НОМЕР_2.
У ході примусового виконання рішення згідно з вищевказаним виконавчим написом було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 192046580000.
Переможцем за результатами електронних торгів арештованим майном боржника в межах виконавчого провадження НОМЕР_1 стала ОСОБА_1 , яка і зареєструвала за собою право власності та за заявою якої було знято з реєстрації попереднього власника.
Водночас, не погодившись з виконавчим написом та зверненням стягнення на своє майно в рахунок погашення заборгованості, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, та визнати недійсними електронні торги та документи, оформлені за їх результатами.
Постановою Київського апеляційного суду від 06.11.2024 у справі № 754/19298/21 було відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання недійсними електронних торгів та документів, виданих за їх наслідками.
Разом із цим, навіть після звернення стягнення на нерухоме майно боржника в межах виконавчого провадження НОМЕР_1 та зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 та членів її родини, - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , остання разом із членами своєї родини продовжує фактично проживати в об`єкті нерухомого майна, а саме в квартирі АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 192046580000 та не допускає власника майна всередину приміщення.
У зв`язку з вищевикладеним та з метою захисту свого права власності та користування об`єктом нерухомого майна, а саме квартирою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 192046580000, ОСОБА_1 просила суд усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 квартирою, належною їй на праві власності за адресою: АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26 листопада 2025 року відмовлено у задоволенні позову.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник позивачки - адвокат Коваль Р.О., 25 грудня 2025 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Вирішити питання про розподіл судових витрат, в тому числі, на професійну правову допомогу позивачки.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26 листопада 2025 року було неправильно застосовано норми матеріального права та грубо порушено право власності позивачки, яка внаслідок протиправних дій відповідачів, позбавлена можливості володіння та користування своїм майном, та відмовлено у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення без будь-яких на те належних правових підстав.
Вказує, що навіть після звернення стягнення на нерухоме майно боржника в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 та зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_6 та членів її родини, - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , остання разом із членами своєї родини продовжує фактично проживати в квартирі АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 192046580000 та недопускає власника майна всередину приміщення.
Зазначає, що станом на момент розгляду Деснянським районним судом міста Києва даної справи відповідачі не мають права власності на відповідне нерухоме майно, їх місце проживання не зареєстровано за адресою відповідного об?єкта нерухомого майна, не укладено жодного договору оренди відповідного майна, тому вказане майно зайнято відповідачами самовільно (без будь-яких на те правових підстав).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження у даній справі та надано учасникам справи 5-денний строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу з моменту отримання даної ухвали.
Відповідно до супровідного листа від 19 січня 2026 року, Київський апеляційний суд направив відповідачам ухвалу про відкриття апеляційного провадження та апеляційну скаргу з додатками на поштову адресу, яка зазначена в матеріалах справи. До Київського апеляційного суду повернулися конверти з відміткою «адресат відсутній».
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17, постановах Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).
Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідачі не скористалися.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні 26 травня 2026 року ОСОБА_1 , підтримала апеляційну скаргу, просила задовольнити її з підстав викладених у ній.
Повідомила суду про обізнаність проживання людей у спірній квартирі під час її купівлі та вважала, що мешканці виселеться після куплівлі квартири з торгів.
Також, зазначила, що спірна квартира не єдине її житло , вона також є власницею частини іншої квартири в якій вона на даний час проживає.
У судовому засіданні 26 травня 2026 року представник  ОСОБА_2 - адвокат Васильєв П.С., заперечив проти доводів апеляційної скарги.
Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені судом належним чином, клопотань про відкладення чи розгляду без їх участі до суду не надходило, про причини неявки суд не повідомляли.
Відповідачі про розгляд справи повідомлявся судом шляхом направлення судової повістки на поштову адресу, зазначену у матеріалах справи.
Як вбачається з трекінгу Укрпошти судова повістки повернулися відправнику з відміткою «Одержувач відсутній».
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17, постановах Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).
Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
У постанові Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16 викладено позицію, що неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, а тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
З урахуванням наведено та з огляду на приписи ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідачів, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду.
За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши пояснення позивачки, представника ОСОБА_2 - адвоката Васильєва П.С., доповідь головуючого судді Желепи О. В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).
Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Судом першої інстанції встановлено, що 27 липня 1987 року виконавчий комітет Київської міської ради народних депутатів видав ОСОБА_2 ордер на житлове приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу серії Ж № 062898 в складі сім`ї із трьох осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (чоловік) та ОСОБА_3 (дочка) на трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Ордер виданий на підставі рішення загальних зборів ЖБК «Квазар-7», що затверджене рішенням виконавчого комітету Київської міської ради.
Згідно з довідкою ЖБК «Квазар-7» від 01 жовтня 2019 року № 285 ОСОБА_2 є членом ЖБК «Квазар-7» на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 29 червня 1987 року № 673.
Відповідно до довідки ЖБК «Квазар-7» від 30 вересня 2019 року № 283, виданій ОСОБА_2 , сума пайового внеску за квартиру за адресою: АДРЕСА_2 в розмірі 10729 руб 88 коп сплачена 14 січня 1992 року у повному обсязі.
У вказаній квартирі було зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з 27 серпня 1987 року.
У постанові Київського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року у справі № 754/19298/21 встановлено:
03 жовтня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , від імені якого діяв ОСОБА_7 , уклали договір позики № 03/10/2019, на забезпечення якого було укладено іпотечний договір, зареєстрований в реєстрі №3875 від 03 жовтня 2019 року, за умовами якого Іпотекодавець зобов`язаний повернути Іпотекодержателю позичені кошти у сумі 653 414,40 грн, що на день укладення цього договору становить еквівалент 25 524,00 дол. США за курсом продажу доларів ПАТ КБ «Перший український міжнародний банк» на дату здійснення розрахунків, з кінцевим терміном повернення не пізніше 03 квітня 2021 року, сплачувати можливі неустойки у розмірах та у випадках, передбачених основним зобов`язанням, а також інші витрати на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги.
11 червня 2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шкода О.М. вчинив виконавчий напис, яким запропонував звернути стягнення на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 192046580000, що належить ОСОБА_2 . Зазначене вище нерухоме майно було передано позивачкою ОСОБА_2 в іпотеку стягувачу ОСОБА_5 , за іпотечним договором, посвідченим 03 жовтня 2019 року приватним нотаріусом КМНО Шкодою О.М., зареєстрованим в реєстрі за № 3875, в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за договором позики №03/10/2019 від 03 жовтня 2019 року.
За результатом звернення стягнення на вищевказане нерухоме майно задоволено вимоги стягувача ОСОБА_5 , а саме заборгованість в розмірі 699258,00 грн, у тому числі: сума боргу - 338652,00 грн, пеня за несвоєчасне погашення позики 353706,00 грн, плата за вчинення виконавчого напису нотаріуса - 6900,00 грн.
На підставі вищевказаного виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Телявським А.М. було ухвалено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого напису зареєстрованого в реєстрі за № 3733.
Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 1929046580000 право власності на іпотечне майно перейшло до позивача ОСОБА_1 , дата державної реєстрації здійснена 06 грудня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюком Д.В.
Не погодившись з виконавчим написом та зверненням стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, та визнати недійсними електронні торги та документи, оформлені за їх результатами.
Постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року у справі № 754/19298/21 рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 вересня 2023 року скасовано в частині визнання недійсними електронних торгів за лотом 499428 з продажу трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;
в частині визнання недійсним протоколу №561659 проведення електронних торгів від 01 грудня 2021 року з реалізації «Іпотека: Трикімнатна квартира АДРЕСА_3 »;
в частині визнання недійсним акту приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича у виконавчому провадженні НОМЕР_1 від 03 грудня 2021 року про реалізацію предмета іпотеки: «Іпотека: Трикімнатна квартира АДРЕСА_3 »;
в частині скасування свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів за реєстровим №586, виданого 06 грудня 2021 року на ім`я ОСОБА_1 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюк Дмитром Володимировичем;
в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 62081206 від 06 грудня 2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюк Дмитром Володимировичем;
в частині витребування на користь ОСОБА_2 від ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 192046580000, та в частині стягнення судових витрат.
Ухвалено в частині скасованого нове рішення про відмову у задоволенні позову.
12 лютого 2025 року нова власниця спірної квартири - ОСОБА_1 зняла з реєстрації у цій квартирі відповідачів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
У позові представник позивачки вказував, що навіть після звернення стягнення на нерухоме майно та зняття з реєстрації місця проживання відповідачі продовжують фактично проживати в об`єкті нерухомого майна, а саме у квартир АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 192046580000 та не допускають власника майна всередину приміщення.
Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 03 листопада 2025 року за відповідачами - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не зареєстровано жодного нерухомого майна.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 825 ЦК України врегульовано розірвання договору найму житла.
Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).
У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.
Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Такими, особами, які самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.
Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц вказала, що не є підставою для виселення членів сім`ї власниказ квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
У цій справі судом встановлено, що відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 вселилися у спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 на законних підставах, а саме на підставі ордера на житлове приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу серії Ж № 062898, виданого 27 липня 1987 року виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів.
При цьому, протягом 38 років, а саме з 27 серпня 1987 рокумісцем проживання відповідачів було зареєстроване саме у цій спірній квартирі до 12 лютого 2025 року, тобто до моменту зняття їх з реєстрації позивачем -новим власником квартири, що вказує на тривалий зв`язок із житлом.
Судом встановлено, що іншого житла у відповідачів немає, дана обставина підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 03 листопада 2025 року. Позивач не надав доказів на спростування цієї обставини.
Позивач повідомила суду, що вона була обізнана під час придбання квартири з торгів, що в ній проживає боржник та його родина.
Позивачу також було відомо, що кредитор такого боржника не забезпечив його право, передбачене ст. 109 ЖК України , бути виселеним лише з наданням іншого житла. 
Судом встановлено, що квартира, яка перебувала в іпотеці та на яку зверталось стягнення не була придбана за позичені кошти, а була набута у власність значно раніше, відповідно право на житло відповідачів захищене ст. 109 ЖК україни. Суд дійшов вірного висновку, що позивач мала передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості під час придбання такого нерухомого майна з прилюдних торгів.
Суд вірно врахував, що за доведеності відсутності іншого житла у відповідачів, останні в разі їх виселення без надання іншого житла, стають безхатченками, втративши право користування житлом, яким користувалися з 27 серпня 1987року.
Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР. Позивачкою таких підстав не доведено.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц вказала, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивачки та не покладати надмірний тягар на відповідачів.
Отже, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.
Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
Апеляційний суд звертає увагу, що відповідачі на законних підставах вселилися у спірну квартиру, протягом 38 років проживали у ній, іншого житла не мають, позивачка, придбаваючи спірну квартиру, знала про обтяження квартири у виді проживання попереднього власника квартири та членів його сімї, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виселення відповідачів із спірної квартири без надання іншого житла є непропорційним втручанням у право особи на повагу до приватного життя та права на житло та відмовив у задоволенні позову.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, щодо порушення права власності позивачки та невірного застосування норм матеріального права з огляду на те, що відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду , зроблених в постанові від 31 жовтня 2018 року в справі № 753/12729/15, Верховний Суд виснував, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення. Які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов`язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб`єктів так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника. 
За обставинами даної справи встановлено, що оскільки сторонами договору позики було передбачено повернення коштів в еквіваленті до іноземної валюти і борг було стягнуто саме за іноземним курсом, викладена у вказаній постанові позиція є застосовною до даних правовідносин.
Кредитор в даній справі надаючи згоду на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої ст. 109 ЖК УРСР, оскільки на час реалізації квартири вона діяла в зміненій редакції, яка містила заборону виселяти боржника без надання іншого житлового приміщення. 
Таким чином, за обставин. Встановлених в даній справі висновок суду про неможливість виселення відповідачів з їх єдиного житла без надання іншого є правильним.
Позивачка в даній справі може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до кредитора ОСОБА_5 про виконання останнім обов`язку із забезпеченням осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків. 
Суд першої інстанції дослідив всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення по суті вимог.
Безпідставними є доводи скарги про те, що вказане майно зайнято відповідачами самовільно (без будь-яких на те правових підстав), оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи, в якій є докази правомірності набуття права власності на проживання відповідачами у спірній квартирі.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, а зводяться до тлумачення норм права на розсуд апелянта.
Ухвалюючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів встановила, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 листопада 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання судового рішення.
Повний текст постанови складено 08 червня 2026 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді Н.В. Поліщук

В.В. Соколова