ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 липня 2026 року 
м. Київ

справа № 761/8812/23 
провадження № 61-2318св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародно-діловий центр»,
відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Нев?ядомський Денис Володимирович , на постанову Київського апеляційного суду від 27 січня 2025 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Березовенко Р. В., Мостової Г. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог 

У березні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародно-діловий центр» (далі - ТОВ «МДЦ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми неустойки за час прострочення повернення квартири.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 19 листопада 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Міжнародно-діловий центр» (далі - ТОВ «МДЦ») (наймодавець за договором) та громадянином України ОСОБА_3 (первісний наймач за договором) укладено договір найму (оренди). Починаючи з 01 березня 2019 року відповідно до пункту 2 додаткового договору про зміну сторони у договорі найму змінено сторону - наймача та, відповідно, всі права та обов`язки наймача за договором найму було передано громадянину ОСОБА_1 . 

Станом на дату дострокового припинення договору найму квартира не була звільнена наймачем власними силами. 

13 березня 2020 року наймачем звільнено квартиру та підписано акт прийому-передачі (повернення) квартири за договором найму. Розмір неустойки за час прострочення повернення квартири за договором найму становить 1 250 410,25 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04 червня 2024 року в задоволенні позовних вимог ТОВ «МДЦ» відмовлено.

Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими, однак відповідачем заявлено про застосування позовної давності.

Встановивши, що спірний договір оренди діяв до 30 листопада 2019 року (включно), а майно не було повернуто до 13 березня 2020 року, суд першої інстанції вважав правильним відраховувати позовну давність з 01 грудня 2019 року.

Оскільки ТОВ «МДЦ» звернулося до суду із позовом лише у березні 2023 року, тобто поза межами річного строку позовної давності щодо вимоги про стягнення неустойки, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у позові, передбачених частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 

Постановою Київського апеляційного суду від 27 січня 2025 року апеляційну скаргу ТОВ «МДЦ» задоволено.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 червня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «МДЦ» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «МДЦ» неустойку за час прострочення повернення квартири за договором найму (оренди) житла від 19 листопада 2018 року у розмірі подвійної плати за користування квартирою у сумі 1 250 410,25 грн.

Судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції розподілено так:

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «МДЦ» 18 756,15 грн судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «МДЦ» 28 134,23 грн судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Скасовуючи судове рішення, апеляційний суд керувався правовою позицією Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 20 листопада 2020 року у справі № 916/1319/19, відповідно до якої неустойка передбачена частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійним заходом майнової відповідальності у сфері правовідносин найму (оренди), що визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення, і тому щодо неї застосовується загальна, а не спеціальна позовна давність.

Судом апеляційної інстанції враховано, що період прострочення та, відповідно, розмір неустойки стали відомі наймодавцю в день приймання-передачі (повернення) квартири наймачем та підписання сторонами відповідного акта, а саме 13 березня 2020 року. Отже, право на звернення до суду з позовними вимогами щодо стягнення певної (конкретної) суми неустойки за певний (конкретний) період прострочення не могло виникнути у позивача 01 грудня 2019 року (в момент початку прострочення), оскільки станом на цю дату позивач не знав і не міг знати ані суми, ані періоду порушення відповідачем його прав та законних інтересів. На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку про те, що звертаючись з позовом 10 березня 2023 року, загальні строки позовної давності у три роки позивачем не пропущені.

Врахувавши обставини справи, апеляційний суд дійшов висновків про обґрунтованість позовних вимог ТОВ «МДЦ» про стягнення з ОСОБА_1 неустойки за час прострочення повернення квартири за договором найму (оренди) житла від 19 листопада 2018 року у розмірі подвійної плати за користування квартирою у сумі 1 250 410,25 грн.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справі

24 лютого 2025 року представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Нев'ядомський Д. В. через підсистему «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 27 січня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 

Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 909/62/18, від 20 серпня 2020 року в справі № 902/959/19, від 10 листопада 2021 року в справі № 755/4551/19, від 28 квітня 2022 року в справі № 344/7849/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України)

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, всупереч зазначеним вище правовим позиціям Верховного Суду, визначив початок перебігу позовної давності не з моменту припинення договору оренди і неповернення майна, тобто з моменту, коли особа дізналася про порушення свого права, а з часу повернення майна, тобто з моменту, коли порушення припинилося.

Вважає, що апеляційний суд не врахував, що у застосованій ним правовій позиції Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеній у постанові від 20 листопада 2020 року у справі № 916/1319/19, зроблена спроба розтлумачити Господарський кодекс України через Цивільний кодекс України, без врахування того, що у цих кодексах містяться різні підходи до розуміння юридичної природи неустойки та її видів.

Крім того, посилається на порушення судом норм процесуального права, зокрема:
- суд апеляційної інстанції встановив обставини на підставі недопустимих доказів а саме листів-повідомлень про необхідність звільнити квартиру, які не мають підтверджень відправлення і вручення відповідачу;
- не врахував відсутність доказів на підтвердження того, що відповідач продовжував користуватися об`єктом оренди після 01 грудня 2019 року та чинив перешкоди у володінні майном, як і того, що після припинення дії договору оренди відповідач протиправно не повертав орендоване майно позивачу (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно позбавив права відповідача на участь у справі, безпідставно відмовивши у проведенні відеоконференції, а також права бути почутим судом, оскільки апеляційний суд з формальних причин залишив його відзив на апеляційну скаргу без розгляду.
У квітні 2025 року від ТОВ «МДЦ» до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувану постанову без змін.

У травні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Нев?ядомський Д. В. , надіслав через підсистему «Електронний суд» заперечення на відзив ТОВ «МДЦ».

Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 25 лютого 2025 року касаційна скарга ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу Тітову М. Ю., судді, які входять до складу колегії: Зайцев А. Ю., Коротенко Є. В.
Ухвалою Верховного Суду від 10 березня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2025 року (після усунення заявником недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, витребувано матеріали справи № 761/8812/23 з Шевченківського районного суду міста Києва та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу. Відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення виконання оскаржуваної постанови.
У квітні 2025 року матеріали справи № 761/8812/23 надійшли до Верховного Суду.
Розпорядженням в. о. заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 02 червня 2026 року № 610/0/226-26 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями у зв`язку із обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Тітова М. Ю.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 02 червня 2026 року справу № 761/8812/23 призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 12 червня 2026 року справу № 761/8812/23 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що  19 листопада 2018 року між ТОВ «МДЦ» (наймодавець за договором) та громадянином України ОСОБА_3 (первісний наймач за договором) укладено договір найму (оренди) житла.

Починаючи з 01 березня 2019 року відповідно до пункту 2 додаткового договору про зміну сторони у договорі найму змінено сторону -наймача та, відповідно, всі права та обов`язки наймача за договором найму було передано громадянину ОСОБА_1 .

Відповідно до пунктів 1.1, 2.1., 3.2.1. договору найму ТОВ «МДЦ» передало, а наймач прийняв у користування на визначений договором найму строк за плату належну ТОВ «МДЦ» 4-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 224,2 кв. м.

Відповідно до пункту 5.1 договору найму перебіг строку користування квартирою починається з дати підписання сторонами акту-приймання-передачі квартири в найм, що було здійснено сторонами договору найму 19 грудня 2018 року.

19 листопада 2019 року позивач на адресу відповідача направив листа (претензію) від 19 листопада 2019 року № 81/19 з вимогою про негайне погашення існуючої заборгованості та повідомленням про односторонню відмову наймодавця від договору найму (в порядку пункту 9.2.2. договору).

Сторони повідомили, що у Шевченківському районному суді міста Києва триває розгляд справи № 755/2224/20 за позовом наймодавця до наймача про стягнення заборгованості за договором найму, що виникла за період його дії станом на 30 листопада 2019 року.

Відповідно до положень підпункту 8.1.1 пункту 8.1 договору найму повернення квартири з користування наймача здійснюється в дату закінчення строку користування або в дату дострокового припинення дії (розірвання) договору у випадках, визначених договором.

Позивач (наймодавець) листом від 04 березня 2020 року № 04/03 звернувся до наймача з вимогою у строк до 13 березня 2020 року включно негайно власними силами звільнити квартиру АДРЕСА_2 від належного наймачу майна (пункт 8.3. договору найму), в тому числі спільно з уповноваженими представниками наймодавця здійснити огляд стану квартири та майна (підпункт 8.1.2. договору найму), повернути наймодавцю ключі від квартири (пункт 8.4. договору найму) та підписати акт прийому-передачі (повернення) квартири (підпункт 8.1.3 договору найму).

Також наймача було поінформовано, якщо у зазначений вище строк квартиру АДРЕСА_2 не буде ним звільнено від належного йому майна, то 13 березня 2020 року, з метою усунення створених наймачем перешкод у вільному користуванні та використанні за призначенням належною наймодавцю квартирою, ТОВ «МДЦ» буде вимушене власними силами комісійно звільнити квартиру АДРЕСА_2 від належного наймачу майна.

13 березня 2020 року сторони підписали акт прийому-передачі (повернення) квартири за договором найму.

Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з частинами першою та другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 626, частини першої статті 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписами статті 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до статті 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Згідно з частинами першою та третьою статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Договір найму житла укладається у письмовій формі (частина перша статті 811 ЦК України).

Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Помешкання має бути придатним для постійного проживання у ньому (частини перша та друга статті 812 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло.

За змістом частин першої-третьої статті 820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Якщо законом встановлений максимальний розмір плати за користування житлом, плата, визначена у договорі, не може перевищувати цього розміру. Одностороння зміна розміру плати за користування житлом не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця.

Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму (частина друга статті 762 ЦК України).

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини першої статті 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

За статтею 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років (частина перша статті 821 ЦК України).

Відповідно до статті 764 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Тож у статті 764 ЦК України законодавець вдався до такого правового регулювання, за яким для настання наслідків у вигляді поновлення договору оренди сторони мають утриматися від дій, які б спричиняли закінчення дії такого договору. Вчинення інших дій сторонами договору для його поновлення, зокрема укладення правочину про продовження договору, не вимагається.

Подібні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 709/453/17 (провадження № 61-30678св18), від 20 січня 2021 року у справі № 190/750/17 (провадження № 61-42086св18).

Відповідно до частини першої статті 822 ЦК України у разі спливу строку договору найму житла наймач має переважне право на укладення договору найму житла на новий строк. Не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на таких самих або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладення договору на новий строк. Якщо наймодавець не попередив наймача, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк.

Згідно із статтею 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Зазначеною нормою визначено обов`язок наймача щодо повернення речі у разі припинення договору найму, а також передбачено право наймодавця вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Однією із основних умов застосування положень статті 785 ЦК України як щодо зобов`язання повернути майно, так і щодо сплати неустойки є встановлення факту припинення дії договору та користування річчю поза межами дії договору без наявності на те правових підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції встановив, що між сторонами існували договірні правовідносини щодо найму (оренди) квартири.

Свобода договору, як одна із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України), є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Однак останні у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий у силу прямої вказівки акта законодавства, а також, якщо ці відносини врегульовані імперативними нормами.

Сторони в договорі (пункт 8.1) домовились, що наймач повертає квартиру наймодавцю після закінчення строку користування або у випадку дострокового припинення дії договору, з дотриманням певних умов: повернення квартири здійснюється в дату закінчення строку користування або в дату дострокового припинення (розірвання) договору у випадках, визначених цим договором; сторони проводять огляд квартири та майна, перевіряють їх склад і комплектність, стан, відсутність відступів від установлених технічних, санітарних та інших загальнообов`язкових нормативних вимог; факт прийому-передачі (повернення) квартири і її фактичний стан підтверджуються актом прийому-передачі (повернення) квартири і її технічний стан підтверджуються актом прийому-передачі (повернення квартири з найму, що підписується сторонами.

Наймач власними силами та засобами і за власні кошти зобов`язаний звільнити квартиру від власного майна (пункт 8.3 договору).

Наймача двічі повідомлено щодо обов`язку звільнити квартиру і лише після повідомлення про те, що ТОВ «МДЦ» буде вимушене власними силами комісійно звільнити квартиру АДРЕСА_2 від належного наймачу майна, 13 березня 2020 року квартиру було звільнено наймачем, про що сторонами підписано акт прийому-передачі (повернення) квартири.

Апеляційний суд керувався тим, що період прострочення та, відповідно, розмір неустойки стали відомі наймодавцю в день приймання-передачі (повернення) квартири наймачем та підписання сторонами відповідного акту, а саме 13 березня 2020 року.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що звертаючись із позовом 10 березня 2023 року, позивач не пропустив позовної давності у три роки.
Верховний Суд погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції.

При цьому апеляційний суд обґрунтовано відхилив доводи відповідача про застосування позовної давності у справі, врахувавши правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 20 листопада 2020 року у справі № 916/1319/19. 

Верховний Суд відхиляє посилання заявника в касаційній скарзі на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 10 листопада 2021 року у справі № 755/4551/19, від 28 квітня 2022 року у справі № 344/7849/15-ц, оскільки судова практика з указаного правового питання сформована Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду (постанова від 20 листопада 2020 року у справі № 916/1319/19), відповідно до якої до неустойки у вигляді подвійної плати за користування річчю за час прострочення застосовується загальна, а не спеціальна позовна давність.

При цьому Верховний Суд звертає увагу, що цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в рішеннях судової палати, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати - над висновками палати чи колегії суддів, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів (див.: постанови Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17, від 18 січня 2021 року у справі № Б-23/75-02, від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20, провадження № 61-9003св21).

Тобто, правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, тому саме вони підлягають застосуванню.

Указане узгоджується з правовими висновками, викладеними в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 09 серпня 2019 року у справі № 910/12968/17 (провадження № 12-120гс19) та в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 квітня 2021 року у справі № 910/11131/19 (пункт 9.27).

Доводи касаційної скарги в частині початку перебігу позовної давності зводяться до суб`єктивного тлумачення заявником норм права та не свідчать про наявність підстав для скасування правильного по суті судового рішення. 

Апеляційний суд правильно зазначив, що право на звернення до суду з позовними вимогами щодо стягнення певної (конкретної) суми неустойки за певний (конкретний) період прострочення не могло виникнути у позивача з 01 грудня 2019 року (в момент початку прострочення), оскільки станом на цю дату позивач не знав і не міг знати ані суми, ані періоду порушення відповідачем його прав та законних інтересів.

Такі висновки суду апеляційної інстанції не суперечать усталеній правовій практиці Верховного Суду, викладеній, зокрема, в постановах від 28 квітня 2022 року у справі № 344/7849/15, від 20 вересня 2018 року у справі № 909/62/18, від 20 серпня 2020 року у справі № 902/959/19, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Доводи щодо надмірного розміру неустойки та неврахування апеляційним судом правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 26 серпня 2021 року у справі № 607/20776/14 щодо можливості суду зменшити розмір неустойки, є необґрунтованими, оскільки в зазначеній постанові Верховного Суду застосовано норми частини першої статті 549 ЦК України.

Водночас у справі, яка переглядається Верховним Судом, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач не довів свою позицію у спорі, зокрема звільнення ним орендованої квартири у день розірвання договору, тому відсутні підстави вважати, що у цій справі наявні обставини вчинення орендарем дій із повернення орендованого майна та відсутність у нього умислу на ухилення від повернення об`єкта оренди, що у свою чергу виключає можливість застосування до нього відповідальності у вигляді неустойки в порядку частини другої статті 785 ЦК України.

Отже, у суду апеляційної інстанції не було підстав застосовувати у цій справі правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 15 березня 2023 року у справі № 362/6592/20, від 13 грудня 2019 року у справі № 910/20370/17, від 15 червня 2022 року у справі № 910/19019/20, від 19 липня 2023 року у справі № 924/746/22.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд позбавив відповідача права на участь у справі та висловленні своєї думки (безпідставно повернувши без розгляду клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції та відзив на апеляційну скаргу), з урахуванням наступного.

Право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, яка передбачена статтею 129 Конституції України та статтею 6 Конвенції. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення. Загальна концепція справедливого судочинства, яка охоплює основний принцип, згідно з яким провадження має бути змагальним, вимагає, щоб особа була поінформована про порушення справи та хід її розгляду (постанова Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі № 240/17246/23, провадження № К/990/3166/24).

Такі принципи цивільного судочинства, як відкритість інформації щодо справи, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі реалізуються, зокрема, шляхом надання особам, які беруть участь у справі, рівних процесуальних прав й обов`язків, до яких, зокрема, віднесено право знати про всі судові рішення, які ухвалюються в справі та стосуються їхніх інтересів, а також право давати усні та письмові пояснення, доводи та заперечення.

З матеріалів справи відомо, що звернувшись 19 листопада 2024 року до суду апеляційної інстанції з клопотанням про призначення відеоконференції, представник ОСОБА_1 - Нев?ядомський Д. В. не надав доказів направлення клопотання іншим учасникам справи, при цьому зазначене клопотання надіслано на електронну пошту апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року клопотання представника ОСОБА_1 - Нев?ядомського Д. В. залишено без розгляду, оскільки таке подано без додержання вимог статті 212 ЦПК України. Цю ухвалу направлено представнику заявника на його електронну адресу, яку він зазначив у клопотанні, та доставлено 28 листопада 2024 року о 13:12:13 (а. с. 159).

Таким чином, отримавши завчасно ухвалу про залишення клопотання без розгляду, представник заявника не скористався своїм правом звернутися з відповідним клопотанням до суду апеляційної інстанції повторно.

25 листопада 2024 року представник ОСОБА_1 - Нев?ядомський Д. В. подав через підсистему «Електронний суд» відзив на апеляційну скаргу.

У постанові від 27 січня 2025 року Київський апеляційний суд зазначив, що не бере його до уваги, оскільки представником заявника не додано доказів надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження (частина перша статті 360 ЦПК України).

Частиною четвертою статті 360 ЦПК України визначено, що до відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21 затверджено Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (далі - Положення № 1845/0/15-21).

За приписами пункту 36 Положення № 1845/0/15-21 передбачено, що після надсилання засобами Електронного суду процесуальних та інших документів особа може у власному Електронному кабінеті відслідковувати рух та стан розгляду документів у суді або в органі та установі в системі правосуддя.

Пунктом 37 Положення № 1845/0/15-21 визначено, що підсистема «Електронний суд» забезпечує можливість автоматичного надсилання матеріалів справи в електронному вигляді до Електронних кабінетів учасників справи та їхніх повірених.

Матеріали справи не містять доказів направлення представником ОСОБА_1 - Нев?ядомським Д. В. відзиву іншому учаснику справи (позивачу), зокрема в електронній формі, а отже, в апеляційного суду не було підстав враховувати відзив під час розгляду справи.

Сторону відповідача було належно повідомлено про день, час та місце розгляду справи в суді апеляційної інстанції (а. с. 145, 146).

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (див. постанову Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19)).

Оскільки суд апеляційної інстанції не встановив неможливості розгляду справи за відсутності учасників справи, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), мотивовано розгляд справи здійснив за відсутності належним чином повідомленого відповідача.

Отже, доводи касаційної скарги про процесуальні порушення зі сторони суду апеляційної інстанції та порушення права на захист ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції повно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин, та надавши належну правову оцінку фактичним обставинам справи і поданим сторонами доказам, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову ТОВ «МДЦ».

З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Нев?ядомський Денис Володимирович , залишити без задоволення. 

Постанову Київського апеляційного суду від 27 січня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий	Д. Д. Луспеник   	
Судді:	І. Ю. Гулейков   	
	Г. В. Коломієць   	
	Р. А. Лідовець   	
	Ю. В. Черняк