П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2026 року м. Київ

Справа № 372/1991/21
Апеляційне провадження №22-ц/824/1215/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.
суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.
за участю секретаря Липченко О.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги  ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області, ухваленого під головуванням судді Кравченко М.В. 31 жовтня 2023 року у м. Київ, у справі за позовом заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Української міської ради Обухівського району Київської області до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельними ділянками шляхом скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та повернення земельних ділянок,

В С Т А Н О В И В

Короткий зміст позовних вимог.

У травні 2021 року заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Української міської ради Обухівського району Київської області до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельними ділянками шляхом скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та повернення земельних ділянок.
На обґрунтування своїх вимог прокурор посилався на те, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 07 квітня 2008 року затверджено проєкт землеустрою щодо відведення у власність громадянам земельних ділянок для ведення індивідуального садівництва, зокрема ОСОБА_8 , яка змінила прізвище на ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 загальною площею 0,48 га за рахунок земель водного фонду, тому зазначене розпорядження прийняте з порушенням вимог чинного законодавства.
На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_8 видано державний акт на право власності серії ЯЖ № 217195 на земельну ділянку площею 0,12 га; ОСОБА_9 - державний акт на право власності серії ЯЖ № 217196 на земельну ділянку площею 0,12 га; ОСОБА_4 - державний акт на право власності серії ЯЖ № 217197 на земельну ділянку площею 0,12 га; ОСОБА_10 , - державний акт на право власності серії ЯЖ № 217194 на земельну ділянку площею 0,12 га.

У подальшому ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 за договорами купівлі-продажу здійснили відчуження належних їм земельних ділянки на користь ОСОБА_2 .
Належну ОСОБА_10 , земельну ділянку після смерті останньої успадкували ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , які, у свою чергу, відчужили це майно на користь ОСОБА_2 , а остання - на користь ОСОБА_3 .
У подальшому вказані земельні ділянки відчужені на користь ОСОБА_12 , правонаступником якого є ОСОБА_13 .
Прокурор зазначав, що спірні земельні ділянки незаконно передані у власність громадянам та в подальшому перейшли у власність відповідачів за рахунок земель водного фонду на підставі розпорядження, яке прийнято з перевищенням наданих законом повноважень та у спосіб, прямо заборонений законодавством, що встановлено судовим рішенням, яким це розпорядження скасовано.
Посилаючись на наведене, прокурор просив усунути перешкоди у здійсненні Українською міською радою Обухівського району Київської області права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду загальною площею 0,48 га, які розташовані в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області, шляхом : 
§ скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06 вересня 2019 року № 48550525 з одночасним припиненням права приватної власності ОСОБА_13 , як правонаступника ОСОБА_12 , на земельні ділянки з кадастровими номерами: 3223151000:06:014:0003; 3223151000:06:014:0004; 3223151000:06:014:0005; 3223151000:06:014:0010; 
§ повернення на користь держави в особі Української міської ради Обухівського району Київської області з незаконного володіння ОСОБА_13 земельних ділянок з кадастровими номерами: 3223151000:06:014:0003; 3223151000:06:014:0004; 3223151000:06:014:0005; 3223151000:06:014:0010, які розташовані в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, судових рішень суду апеляційної та касаційної інстанцій при попередньому розгляді.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 31 жовтня 2023 року позов заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Української міської ради Обухівського району Київської області задоволено частково.
Усунуто перешкоди у здійсненні Українською міською радою Обухівського району Київської області права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду загальною площею 0,48 га, які розташовані в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області, шляхом скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з одночасним припиненням права приватної власності ОСОБА_13 , як правонаступника ОСОБА_12 , на земельні ділянки з кадастровими номерами: 3223151000:06:014:0003; 3223151000:06:014:0004; 3223151000:06:014:0005; 3223151000:06:014:0010.
Усунуто перешкоди у здійсненні Українською міською радою Обухівського району Київської області права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду площею 0,48 га, шляхом їх повернення на користь держави в особі Української міської ради Обухівського району Київської області з незаконного володіння ОСОБА_13 (правонаступник ОСОБА_12 ) земельні ділянки з кадастровими номерами: 3223151000:06:014:0003; 3223151000:06:014:0004; 3223151000:06:014:0005; 3223151000:06:014:0010, які розташовані в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_13 на користь Київської обласної прокуратури судові витрати в розмірі 11 350 грн.
Установивши, що спірні земельні ділянки відноситься до земель водного фонду й заявлена прокурором вимога про зобов`язання повернути земельну ділянку має розглядатися, як негаторний позов, суд першої інстанції зобов`язав останнього її власника ОСОБА_13 повернути їх до земель комунальної власності. 
Суд першої інстанції вказав на те, що відповідачі в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих, характерних для земель водного фонду (ст. ст. 1, 3, 4 ВК України) природних ознак (наявності річки Дніпро, Канівського водосховища, її берегових ліній, прибережно-захисних смуг) спірних земельних ділянок, знали або, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що спірні земельні ділянки перебувають у межах прибережної захисної суги, а тому вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів. 
Застосувавши практику ЄСПЛ, районний суд вважав, що усунення перешкод у користуванні державою землями водного фонду безумовно становить суспільний інтерес, а тому не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу. (т.5 а.с.150-166)

Вказане рішення суду вже було предметом перегляду суду апеляційної та касаційної інстанцій. 

Постановою Київського апеляційного суду від 07 травня 2024 року за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_13 рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 жовтня 2023 року було залишено без змін. (т.6 а.с.51-62)

Постановою Верховного Суду від 28 травня 2025 року постанову Київського апеляційного суду від 07 травня 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. (т.7 а.с.209-218)

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та її узагальнені доводи

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції була подана стороною відповідача ОСОБА_14 , її представником - адвокатом Даниловою В.В., в якій представник просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову прокурора. 
Сторона відповідача посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, вважають помилковим висновок суду першої інстанції про доведеність факту, що спірні земельні ділянки належать до земель водного фонду, які в силу положень законодавства не можуть перебувати у приватній власності. Суд першої інстанції, встановлюючи цей факт, послався на постанову Київського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року в справі № 372/3089/18, але ОСОБА_8 і його правонаступник ОСОБА_13 не приймали участі у вказаній справі, були позбавлені можливості спростовувати доводи прокурора у даній справі. Відтак, судове рішення у справі № 372/3089/18 не має преюдиціального значення для даної справи. Сторона відповідача зазначає, що спірні земельні ділянки знаходяться поза межами прибережних захисних смуг, оскільки річка Стугна є окремим водним об`єктом, а не затокою Канівського водосховища на річці Дніпро та є малою річкою, навколо якої встановлюється прибережна захисна смуга шириною у 25 м, а не 100 м, як вказано судами. Тому належні відповідачу на праві власності земельні ділянки розташовані поза межами прибережної захисної смуги річки Стугна і не співпадають із межами земель водного фонду, визначених ВК України та не накладаються на 50 метрову смугу ставка. Вказані обставини встановлені експертом у висновку за результатами проведення земельно-технічної експертизи від 12 травня 2023 року № 2-12/05, наданому стороною відповідача суду першої інстанції, проте ним безпідставно відхилений . 
Наголошують на тому, що повернення ділянок порушує право власності відповідача та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини, оскільки відповідач правомірно отримала спірні земельні ділянки у власність. А тому вважає, що у суду відсутня легітимна мета втручання у право власності на землю відповідачка. (т. 5 а.с.178-184)

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи при новому розгляді справи.

В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Данилова В.В. підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просила про її задоволення.
Прокурор Літковець Ю.А. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вказуючи на їх безпідставність, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. А тому, керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала, що їх неявка не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом. 

Фактичні обставини справи.

Розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 07 квітня 2008 року № 506 затверджено проект із землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок для ведення індивідуального садівництва, в тому числі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ОСОБА_4 загальною площею 0,48 га за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району та передано їм у власність вищевказані земельні ділянки.
На підставі вказаного розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 07.04.2008 № 506, видано наступні державні акти на право власності: ОСОБА_8 серії ЯЖ № 217195 на земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером 3223151000:06:014:0005; ОСОБА_9 серії ЯЖ № 217196 на земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером 3223151000:06:014:0004; ОСОБА_4 серії ЯЖ № 217197 на земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером 3223151000:06:014:0003; ОСОБА_10 серії ЯЖ № 217194 на земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером 3223151000:06:014:0010.
В подальшому, ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 (яка змінила прізвище на ОСОБА_15 ) на підставі договорів купівлі продажу від 18.02.2013 за № 857, № 842, № 837 відчужили належні їм земельні ділянки площами по 0,12 га з кадастровими номерами: 3223151000:06:014:0003, 3223151000:06:014:0004, 3223151000:06:014:0005 на користь ОСОБА_2 .
Належну ОСОБА_10 земельну ділянку після смерті останньої успадкували ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , які відчужили це майно на користь ОСОБА_2 , а остання, у свою чергу, відчужила це майно на користь ОСОБА_3 .
Відповідно до інформації, наданої Київським державним підприємством геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» від 14 вересня 2018 року № 01-01/245, схеми накладення оспорюваних земельних ділянок встановлено, що спірні земельні ділянки як на момент їх відведення у 2008 році, так і на час надання інформаційної довідки накладаються на землі водного фонду, а саме на 100 метрову прибережну захисну смугу затоки Київського водосховища на річці Дніпро та 50 метрову прибережну захисну смугу ставка площею близько 23 га.
Вказані обставини встановлені судами апеляційної та касаційної інстанцій у справі № 372/3089/18 за позовом першого заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до Обухівської районної державної адміністрації, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , про визнання недійсним розпорядження та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння.
У вказаній вище справі постановою Київського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.
Визнано недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 07 квітня 2008 року № 506 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56 громадянам для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області» в частині надання у приватну власність: 
- земельної ділянки площею 0,12 га, кадастровий номер 3223151000:06:014:0004 ОСОБА_9 ; 
- земельної ділянки площею 0,12 га, кадастровий номер 3223151000:06:014:0010 ОСОБА_16 ; 
- земельної ділянки площею 0,12 га, кадастровий номер 3223151000:06:014:0005 ОСОБА_8 ; 
- земельної ділянки площею 0,12 га, кадастровий номер 3223151000:06:014:0003, ОСОБА_4 ..
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що спірні земельні ділянки водного фонду у порушення вимог чинного законодавства передано у власність громадянам, що є підставою для скасування розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 07 квітня 2008 року у відповідній частині. Разом з тим, відсутні правові підстави для витребування спірних земельних ділянок, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 більше не є їх володільцями. (т.1 а.с.34-41)
Постановою Верховного Суду від 07 грудня 2020 року касаційні скарги прокурора Київської області, Київської обласної державної адміністрації, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в інтересах яких діяла адвокат Данилова В.В., залишено без задоволення. Постанова Київського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року залишена без змін.
Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду про визнання розпорядження недійсним, оскільки саме зазначене розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області було підставою для виникнення у ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , правонаступниками якої є ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , ОСОБА_4 права власності на земельні ділянки водного фонду в супереч вимог норм матеріального права. 
Також Верховний Суд вказав на те, що з огляду на цільове призначення спірних земельних ділянок як ділянок водного фонду, вимоги прокурора про визнання вищевказаного розпорядження недійсним є ефективним способом захисту, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо цільового призначення земельної ділянки.
Ураховуючи наведене, встановивши, що земельні ділянки належать до земель водного фонду, в апеляційного суду були відсутні правові підстави для застосовування до спірних правовідносин приписів ЦК України про витребування майна з чужого незаконного володіння. Разом з тим, підстава відмови у позові в цій частині, яка зазначена апеляційним судом, не впливає на висновок суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про витребування спірних земельних ділянок.
Не можуть бути підставою для скасування постанови апеляційного суду доводи касаційних скарг прокурора Київської області та Київської обласної державної адміністрації про те, що відмова у залученні ОСОБА_12 як правонаступника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до участі у справі призвела до залишення спірних земель водного фонду у фізичної особи, оскільки вказана особа в силу закону не може бути їх власником, так як зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду. 
Отже, прокурор, за наявності правових підстав (зокрема у разі неналежного виконання чи не виконання відповідним суб`єктом своїх повноважень), або Київська обласна державна адміністрація не позбавлені права звернутися до суду з окремим негаторним позовом до ОСОБА_12 про повернення земельної ділянки з метою задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значущого питання про повернення державі незаконно наданих у власність земельних ділянок водного фону.

У справі, що переглядається прокурором при зверненні до суду з позовом також наданий лист Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» в листі від 14 вересня 2018 року № 01-01/245, схеми накладення оспорюваних земельних ділянок встановлено, що спірні земельні ділянки як на момент їх відведення у 2008 році, так і на час надання інформаційної довідки накладаються на землі водного фонду, а саме на 100 метрову прибережну захисну смугу затоки Київського водосховища на річці Дніпро та 50 метрову прибережну захисну смугу ставка площею близько 23 га. (т.1 а.с.91-93)
Центральна геофізична обсерваторія імені Бориса Срезневського в листі № 17-08/1870 від 17 вересня 2018 року повідомила заступника начальника управління представництва інтересів громадянина або держави в суді, що водний об`єкт, що розташований поряд з земельними ділянками 3223151000:06:014:0003, 3223151000:06:014:0004, 3223151000:06:014:0005, 3223151000:06:014:0010 на території Обухівського району - річка Стугна.
Річка Стугна - це природний водний об`єкт довжиною 68 км та площею водозбору 785 кв.км є притокою Дніпра, належить до малих річок.
Порівняння ситуації, яку відтворено на топографічних картах випуску 1964 та 1986 років дає підстави стверджувати, що після заповнення Канівського водосховища відбулось затоплення низинних ділянок заплави Дніпра гирлова частина р. Стугна (яка протікає поряд з згаданими земельними ділянками) перетворилась у затоку Дніпра.
Річка Дніпро має загальну площу водозабору 504000 кв.км, довжину 2201 км.
Згідно ст. 79 ВК України річка Дніпро з її затоками, протоками та старицями належить до великих річок. Згідно ст. 88 навколо великих річок і водосховищ на них встановлюється прибережна захисна смуга шириною 100 м. ( т. 5 а.с.22)

Також прокурором надані в копіях договори, з яких вбачається, що 05 вересня 2019 року ОСОБА_12 були укладені та нотаріально посвідчені приватним нотаріусом Щур Н.Р. Обухівського районного нотаріального округу Київської області договори купівлі-продажу земельних ділянок, за умовами яких ОСОБА_12 набув право власності на земельні ділянки, як такі, що мають цільове призначення - для ведення індивідуального садівництва: 
- кадастровий номер 3223151000:06:014:0003, площею 0,12 га, реєстровий номер договору № 1872, укладений з ОСОБА_2 (т.1 а.с.87-90); 
- кадастровий номер 3223151000:06:014:0004, площею 0,12 га, реєстровий номер договору № 1870, укладений з ОСОБА_2 (т.1 а.с.75-78); 
- кадастровий номер 3223151000:06:014:0005, площею 0,12 га, реєстровий номер договору № 1869, укладений з ОСОБА_2 (т.1 а.с.79-82);
- кадастровий номер 3223151000:06:014:0010, площею 0,12 га, реєстровий номер договору № 1876, укладений зі ОСОБА_3 (т.1 а.с.83-86).
Право власності ОСОБА_12 на земельні ділянки було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Щур Н.Р. Обухівського районного нотаріального округу Київської області 05 вересня 2019 року, що вбачається з відомостей з Державного реєстру речових прав, як станом на час розгляду справи судом першої інстанції, так і при новому перегляді справи апеляційним судом. Також за даними цього державного реєстру останнім титульним власником всіх спірних земельних ділянок був ОСОБА_12 (т.1 а.с.66-74, т. 8 а.с. 96-107)

ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом запису актів громадянського стану м. Таганрог Ростовської області (РФ). (т.1 а.с.118,203)
Спадкова справа після смерті ОСОБА_12 в Україні була заведена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Руденко Г.О. та згідно з матеріалами спадкової справи єдиним спадкоємцем майна ОСОБА_12 є його дружина ОСОБА_1 , яка є громадянкою України (т.1 а.с. 156-159, 201 - т.4 а.с.146).
Ухвалою суду першої інстанції від 04 травня 2023 року замінено відповідача ОСОБА_12 на його правонаступника ОСОБА_1 (т.4 а.с.152-155)

Стороною відповідача, на підтвердження своїх заперечень проти позову, в суді першої інстанції, надані в копіях такі документи.

Інститут водних проблем та меліорації у листі № 97/08 від 09 березня 2023 року, наданому на запит адвоката, вказав, що річка Стугна, яка протікає у Київській області, розташована в басейні р. Дніпро і є правою протокою останньої. Відповідно до ст. 5 ВК України річка Стугна відноситься до водних об`єктів загальнодержавного призначення, так як є притокою річки Дніпро, яка знаходиться і використовується на території більш як однієї області. 
За водозабірною площею р. Стугна відноситься, згідно зі ст. 79 ВК України, до малих річок (площа водозабору менше 2000 кв.км). для таких річок. Відповідно до ст. 88 ВК України, прибережні захисні смуги встановлюються по берегах уздовж урізу води (у меженний період) шириною 25 м. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.
Встановлення факту накладення земельних ділянок із зазначеними кадастровими номерами на прибережну захисну смугу р. Стугна затоки (?) Канівського, а не Київського, водосховища потребує, насамперед, визначення координатно прив`язаних місць розташування цих ділянок, що забезпечується використанням Публічної кадастрової карти. Наразі вільний доступ до останньої відсутній у зв`язку з введенням у Україні воєнного стану. (т.4 а.с.203) 

Державне агентство водних ресурсів в листі № 1295/5/4/11-23 від 16 березня 2023 року, наданому на запит адвоката, вказало, що площа водозабору р. Стугна менше ніж 2 тис. квадратних кілометрів. Відповідно до ст. 79 ВК України річка Стугна належить до малих річок. Відповідно до ст. 88 ВК України, прибережні захисні смуги встановлюються по берегах уздовж урізу води (у меженний період) шириною 25 м. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.
Для встановлення меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг, відповідно до ст. 47 закону України «Про землеустрій», розробляються проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій земель водного фонду та водоохоронних зон. 
Згідно з ч. 3 ст. 186 ЗК України Держводагентство погоджувало проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій земель водного фонду та водоохоронних зон.
Документація із землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги річка Стугна на погодження до Агентства не надходила.
Також, у зв`язку з тим, що доступ до Публічної кадастрової карти обмежений (постанова Кабінету Міністрів України від 07 травня 2022 року № 564), Держводагентство не має можливості ідентифікувати зазначені земельні ділянки та надати детальну інформацію. (т.4 а.с.204-205) 

Державне агентство водних ресурсів в листі № 3814/5/5/11-23 від 03 серпня 2023 року, наданому на запит адвоката, вказало, що земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:06:014:0003, 3223151000:06:014:0004, 3223151000:06:014:0005, 3223151000:06:014:0010 розташовані поряд з водним об`єктом, який ідентифікується на геопорталі як річка Стугна, що є правою притокою річки Дніпро. Річка Стугна є самостійним водним об`єктом і не є затокою р. Дніпро. Термін «затока річки», відповідно до ст.1 ВК України, відсутній. 
Відповідно до ст. 79 ВК України річка Стугна належить до малих річок, з площею водозабору до 2 тис. квадратних кілометрів.
На північному заході від запитуваних земельних ділянок розташована штучна водойма площею більше 3 га.
Визначити накладення земельних ділянок на прибережну захисну смугу р. Стугна неможливо, через відсутність доступу до Публічної кадастрової карти.
Накладення земельних ділянок на прибережну захисну смугу р. Стугна можна визначити після встановлення меж у натурі (на місцевості) сертифікованим інженером-землевпорядником за допомогою спеціального обладнання та наявних координат ділянки, визначених поворотних кутів.
На підставі картографічних матеріалів геопорталу, земельні ділянки з з кадастровими номерами 3223151000:06:014:0003, 3223151000:06:014:0004, 3223151000:06:014:0005, 3223151000:06:014:0010 не розташовані поряд та не накладаються на прибережну захисну смугу р. Дніпро або Канівського водосховища, тому що приблизна відстань між ними становить понад 4 км. (т.5 а.с.98-99) 

Басейне управління водних ресурсів середнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів в листі № 01-12/358 від 24 березня 2023 року, наданому на запит адвоката, повідомило, що відповідно до наявної інформації, яка знаходиться у відкритому доступі в мережі Інтернет, зазначені земельні ділянки з півночі знаходяться поряд зі ставком, який має площу 3 га та його нормативною прибережною захисною смугою, а з півдня знаходяться поряд з р. Стугна (права притока річки Дніпро) відповідно до класифікації - мала річка (ст. 79 ВК України) та її нормативною прибережною захисною смугою. (.4 а.с.206)

Басейне управління водних ресурсів середнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів в листі № 01-2296 від 09 серпня 2023 року, наданому на запит адвоката, повідомило, що відповідно до наявної інформації, яка знаходиться у відкритому доступі в мережі Інтернет, зазначені земельні ділянки знаходяться поряд з землями водного фонду річка Стугна (права притока річки Дніпро) відповідно до класифікації - мала річка (ст. 79 ВК України) з 25 метровою нормативно прибережною захисною смугою, а також штучною водоймою (став) а її 50 метровою нормативною прибережною захисною смугою на р. Стугна (ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України). Прибережні захисні смуги водних об`єктів встановлюються окремим проектом землеустрою, який затверджується у встановленому законом порядку, вноситься до єдиної бази Державного земельного кадастру України та відображається на Публічній кадастровій карті України. Встановити накладення зазначених у листі земельних ділянок на водні об`єкти, чи землі водного фонду можливо лише після проведення топографо-геодезичних вимірів сертифікованим спеціалістом ліцензійної установи, яка надасть відповідне заключення. (т.4 а.с.202)

За зверненням сторони відповідача, Українським центром судових експертиз був складений Висновок експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи № 2-12/05 від 12 травня 2023 року.
За висновками експерта земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:06:014:0003, 3223151000:06:014:0004, 3223151000:06:014:0005, 3223151000:06:014:0010 не накладаються на 25 метрову прибережну захисну смугу річки Стугна. 
Узагальнюючи результати дослідження та беручи до уваги норми діючого законодавства, зокрема ст. 1 ВК України (яким визначено ставок - штучно створена водойма місткістю не більше 1 млн. кубічних метрів, а рибогосподарський водний об`єкт - водний об`єкт (його частина), що використовується для рибогосподарських цілей), неподалік досліджуваних земельних ділянок знаходиться декілька утворених ставків, (згідно супутникової карти) уріз води, яких знаходиться від досліджуваних земельних ділянок на відстані приблизно 91 м + 19 м, відповідно земельні ділянки із кадастровими номерами : 3223151000:06:014:0003, 3223151000:06:014:0004, 3223151000:06:014:0005, 3223151000:06:014:0010 не накладаються на 50 метрову прибережну захисну смугу ставка, який знаходиться на півночі від вказаних земельних ділянок. 
У висновку вказано, що він підготовлений для подання до суду, міститься зазначення експерта про обізнаність про кримінальну відповідальність. Також вказано про здійснення обстеження земельних ділянок та водних об`єктів, які розташовані неподалік вище зазначених ділянок. (т.4 а.с.212-228)

Ухвалою суду першої інстанції від 03 липня 2023 року замінено позивача Київську обласну державну адміністрацію на його правонаступника Українську міську раду Обухівського району Київської області. (т.5 а.с.32-35)

Застосовані норми права.

В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністюрезультатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів .
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Європейський Суд з прав з праав людини у рішенні від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» вказав на те, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про охорону земель» об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.
Статтею 19 ЗК України передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема на землі історико-культурного призначення, землі водного фонду.
Згідно із частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
Стаття 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. 
Відповідно до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.
Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України.
Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту (частина четверта статті 59 ЗК України).
Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.
Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водоймів уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.
За визначенням наведеним у ст.1 ВК України, прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій установлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони.
Згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 затверджено Порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них (далі - Порядок № 486).
У пунктах 4, 5 Порядку № 486 визначено, що у межах водоохоронних зон виділяються землі прибережних захисних смуг та смуги відведення з особливим режимом їх використання відповідно до статей 88 - 91 ВК України. Розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації. Проекти цих зон розробляються на замовлення фізичних та юридичних осіб, узгоджуються з власниками землі, землекористувачами, Мінприроди, Держводагентством та територіальними органами Держземагентства, а на території Автономної Республіки Крим - з органами виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань екології та природних ресурсів, водного господарства та земельних ресурсів і затверджуються відповідними місцевими органами виконавчої влади або виконавчими комітетами рад.

В порядку визначеному ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Положеннями ч. 2 ст. 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

В порядку визначеному ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд України у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-184цс15, та Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 810/726/18, від 24 квітня 2019 року у справі № 826/13358/17 виклав правовий висновок, відповідно до якого, при наданні земельної ділянки за відсутності проєкту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги, необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон.
Зазначений висновок також сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14.

У постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц Велика Палата Верховного Суду також вказала на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (див. також висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, у пункті 70 постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц).
Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, а також пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.
Аналогічний правовий висновок наведений Великою Палатою Верховного Суду і в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц

У постанові від 08 листопада 2023 року у справі № 372/4149/18, Верховний Суд зазначив, що, застосовуючи зазначені норми права, суди повинні встановити фактичні обставини справи на момент виникнення спірних правовідносин відповідно до диспозиції зазначених норм та на підставі наданих сторонами доказів, надати оцінку юридичним фактам, що мають значення для справи, зокрема встановити категорію землі, факт її зміни та підстави цієї зміни.

Питання щодо належності земель розташованих поблизу річки Стугна і їх належності до земель водного фонду і визначення меж захисної прибережної захисної смуги також були предметом розгляду Верховного Суду.

Так, у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 372/2425/18 Верховний Суд також не погодився з висновком апеляційного суду, що річка Стугна є окремим водним об`єктом - малою річкою, а не затокою Канівського водосховища на річці Дніпро, навколо якої встановлюється прибережна захисна смуга шириною у 25 метрів; спірні земельні ділянки знаходяться поза межами захисної прибережної захисної смуги річки Стугна, тобто не є землями водного фонду, тому відсутні підстави вважати, що спірні земельні ділянки вибули із власності держави незаконно та підлягають поверненню.
Верховний Суд вказав на те, що ухвалюючи оскаржуване судове рішення, апеляційний суд на вказані норми процесуального права уваги не звернув та, відхиляючи як преюдиційне до цієї справи рішення суду в справі № 372/1335/16-ц та встановлені ним фактичні обставини, самостійно не встановив під час вирішення спору фактичних обставин, які мають значення для вирішення цієї справи, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; взагалі не надав юридичної оцінки таким фактичним обставинам і всім наявним у справі доказам; не зазначив в оскаржуваному судовому рішенні оцінки кожному аргументу, наведеному учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, а лише на основі мотивів апеляційної скарги відповідача формально констатував, що спірні земельні ділянки не є землями водного фонду, а позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Верховний Суд наголошує, що без встановлення фактичних обставин справи на підставі наявних у справі доказів ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення у справі, яке б відповідало завданню цивільного судочинства та судовій практиці у цій категорії справи, неможливо.
У цій справі судові рішення суду першої інстанції, яким були задоволені позовні вимоги та постанова суду апеляційної інстанції, якою було відмовлено у задоволені позовних вимог скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
За даними Єдиного державного реєстру судових рішень, при новому розгляді справи Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 07 грудня 2023 року в задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. 

У справі № 372/4143/18 у постанові від 23 листопада 2022 року Верховний Суд також не погодився з висновком апеляційного суду про те, що р. Стугна є окремим водним об`єктом - малою річкою, а не затокою Канівського водосховища на р. Дніпро, навколо якої встановлюється прибережна захисна смуга шириною у 25 метрів, а враховуючи те, що спірна земельна ділянка знаходиться поза межами захисної прибережної захисної смуги р. Стугна, тобто не є землею водного фонду, відсутні підстави для її витребування й, відповідно, вважати, що розпорядження Обухівської районної державної адміністрації (від 07 квітня 2008 року № 506 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56-ом громадянам для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області») прийнято в супереч вимогам закону. 
Верховним Судом вказано на те, що апеляційним судом не враховано, що згідно з інформацією, наданою Київським державним підприємством геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» від 09 листопада 2018 року № 01-01/268, схеми накладення оспорюваних земельних ділянок встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 3223151000:06:014:0064 як у 2008 році, так і на сьогодні накладається на землі водного фонду, а саме на 100 метрову прибережну захисну смугу затоки Канівського водосховища на річці Дніпро.
За інформацією Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського від 07 листопада 2018 року за № 17-08/2223 встановлено, що водний об`єкт, що розташований поряд із земельною ділянкою з кадастровим номером 3223151000:06:014:0064, це природний водний об`єкт - затока річки Дніпро, яка утворилась після заповнення Канівського водосховища, як затоплення низинних ділянок заплави Дніпра і гирлової частини річки Стугна.
Таким чином, установлено, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах законодавчо визначеної статтею 88 ВК України стометрової захисної смуги затоки Київського водосховища на річці Дніпро.
Крім того, зазначено, що у постановах Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 372/4156/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 372/4153/18 та інших встановлено, що земельні ділянки, які набуті громадянами на підставі розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 07 квітня 2008 року № 506 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56-ом громадянам для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області» знаходяться біля водного об`єкту - затоки р. Дніпро, а тому при визначенні розміру прибережної захисної смуги має застосовуватись відстань 100 метрів.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, дійшов обґрунтованого висновку, що оскаржуване розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 07 квітня 2008 року № 506 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56-ом громадянам для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради» в частині передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3223151000:06:014:0027 та ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3223151000:06:014:0028 прийнято всупереч вимогам ЗК та ВК України, з огляду на те, що на його підставі відбулась незаконна передача земель, які накладаються на прибережну захисну смугу затоки Канівського водосховища на р. Дніпро, тобто є землями водного фонду, й, відповідно, правомірно витребував спірну земельну ділянку.
Оцінюючи наявність підстав для втручання у право на мирне володіння майном, Верховний Суд виходив з того, що ОСОБА_1 не мала перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги Канівського водосховища на р. Дніпро, а тому вибула з володіння Київської обласної державної адміністрації з порушенням вимог закону, що ставить під обґрунтований сумнів добросовісність відповідача під час набуття у власність спірних земельних ділянок.
При цьому ОСОБА_1 не позбавлена права звернутися із позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про відшкодування збитків.
У постанові від 19 лютого 2025 року у цій же справі, Верховний Суд погодився з висновками попередній інстанції про відсутність підстав для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами, вказавши що інформація про розташування земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги р. Дніпро, яку надавала Центральна геофізична обсерваторія імені Бориса Срезневського від 07 листопада 2018 року, не була єдиним доказом, який суд взяв до уваги ухвалюючи судове рішення, яке просить переглянути заявник.

У постанові від 08 листопада 2023 року у справі № 372/4149/18 Верховний Суд вважав висновки судів попередніх інстанцій про те, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3223151000:06:014:0007 повністю накладається на землі водного фонду, а саме на 100-метрову прибережну захисну смугу затоки Канівського водосховища на річці Дніпро, яка утворилася у результаті затоплення низинних ділянок заплави річки Дніпро та гирлової частини річки Стугна, такими, що ґрунтуються на припущеннях, оскільки для повного та об`єктивного встановлення обставин щодо спірної земельної ділянки у цій справі потрібні спеціальні знання, щоб отримати відповідь на питання, чи накладається земельна ділянка відповідача на землі водного фонду, та чи перебуває земельна ділянка відповідача у 100-метровій прибережній захисній смузі затоки Канівського водосховища на річці Дніпро. Без встановлення цих обставин висновок суду про доведеність/недоведеність позовних вимог та встановлення порушення/ не порушення прав Київської обласної державної адміністрації є передчасним, тому судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими.
За даними Єдиного державного реєстру судових рішень, при новому розгляді справа перебуває на стадії розгляду в суді першої інстанції.

Постановою Верховного Суду від 28 травня 2025 року у справі, що переглядається Верховний Суд вказав на те, що суд апеляційної інстанції дійшовши висновку, що спірні земельні ділянки як на момент її відведення, так і на час звернення до суду прокурора, накладаються на землі водного фонду, при цьому, послався на обставини, встановлені під час розгляду справи № 372/3089/18 судовим рішенням, яке набрало законної сили. Водночас апеляційний суд, не звернув увагу на те, що як ОСОБА_12 так і ОСОБА_13 , як його правонаступник, не були учасниками справи №372/3089/18, а тому не мали можливості спростовувати доводи прокурора у вказаній справі та надати свої докази з цього приводу. Ухвалюючи рішення у справі, яка переглядається, апеляційний суд передчасно залишив без змін рішення суду першої інстанції, який поклав в основу свого рішення лише обставини, встановлені в справі № 372/3089/18, як основний доказ, не перевіривши факт належності спірних земельних ділянок до земель водного фонду на підставі інших доказів та матеріалів справи.
Також є передчасними висновки суду апеляційної інстанції про доведеність позивачем того, що спірні земельні ділянки повністю накладається на землі водного фонду, а саме на 100-метрову прибережну захисну смугу затоки Київського водосховища на річці Дніпро та 50-метрову прибережну захисну смугу ставка.
У висновку експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи від 12 травня 2023 року № 2-12/05, складеного судовим експертом Українського центру судових експертиз Коваленко Л. А., зазначено, що земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:06:014:0003; 3223151000:06:014:0004; 3223151000:06:014:0005; 3223151000:06:014:0010, не накладаються на 25-метрову прибережну захисну смугу річки Стугна та не накладаються на 50-метрову прибережну захисну смугу ставка, який знаходиться на півночі від указаних земельних ділянок.
Пославшись на те, що цей висновок експертизи був складений на замовлення ОСОБА_1 , виключно на підставі наданих нею документів та не містить посилань на те, що дослідження проводилося експертом станом на момент передачі земельних ділянок у приватну власність, апеляційний суд не надав йому оцінки у сукупності з іншими доказами.
Таким чином, суд апеляційної інстанції не дотримав основних принципів цивільного судочинства - змагальності сторін та диспозитивності, чим позбавив відповідача права спростувати належними та достатніми доказами позицію прокурора, викладену у позові.
Також апеляційний суд не звернув увагу на те, що поверненню підлягає лише майно, зокрема земельна ділянка, яке фізично існує на момент ухвалення рішення та має індивідуально визначені характеристики, а саме площу та кадастровий номер, та не перевірив спірні земельні ділянки у цій справі щодо вказаних аспектів.

Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України).
У ч.2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Положеннями ч.ч.1-3 ст. 102 ЦПК України визначено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
Згідно з ч.ч.6,7 ст. 102 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Велика Палата Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 звертала увагу, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. 
Загальноприйнято вважати, що преюдиційність (лат. praejudicialis або praejudicium - те, що стосується попереднього судового рішення) - це можливість прийняття судом як беззаперечними обставин (юридичних фактів), що були встановленні іншим судом в іншій справі.
Преюдиціальність дає певний привілей стороні у справі не доказувати знову вже встановлені судом обставини (юридичні факти). Разом з тим, інша сторона повинна мати можливість заперечувати такі преюдиційні обставини (юридичні факти) з посиланням на належні та допустимі докази, а суд зобов`язаний навести мотиви відхилення або визнання цих заперечень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Верховний Суд у Постанові від 28 квітня 2022 року у справі № 521/10766/18 вказав на те, що згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Заявляючи вимоги до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні державою права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду шляхом їх повернення на користь держави в особі Українською міською радою Обухівського району Київської області, які розташовані в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району, прокурор посилався на обставини, установлені судом в іншій справі, а саме справі № 372/3089/18. 
У вказаній справі постановою Київського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року, яка залишена без змін Верховного Суду від 07 грудня 2020 року і визнано недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 07 квітня 2008 року № 506 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56 громадянам для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області» в частині надання у приватну власність земельних ділянок з кадастровими номерами 3223151000:06:014:0003; 3223151000:06:014:0004; 3223151000:06:014:0005; 3223151000:06:014:0010. У витребуванні на користь держави відмовлено, так як на час ухвалення рішення земельні ділянки не належали відповідачам у справі та суд касаційної інстанції вказав на необхідність звернення з негаторним позовом. 
Прокурор зазначав, що цими судовими рішеннями визнаний неправомірним перший правочин, встановлені обставини належності спірних земельних ділянок до водного фонду, а саме на 100-метрову прибережну захисну смугу затоки Київського водосховища на річці Дніпро та 50-метрову прибережну захисну смугу ставка , а тому посилаючи на ці обставини як такі, що мають преюдиційне значення, висунув вимогу про повернення їх у власність держави.
Велика Палата Верховного Суду та Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд, вказали на те, що сторона (яка не брала участі у іншій справі) повинна мати можливість заперечувати такі преюдиційні обставини (юридичні факти) з посиланням на належні та допустимі докази, а суд зобов`язаний навести мотиви відхилення або визнання цих заперечень.
Відповідач у справі, що переглядається, ОСОБА_1 не брала участі в цивільній справі № 372/3089/18. Відтак, положення щодо звільнення від доказування, визначені ч. 4 ст. 82 ЦПК України, в даному випадку не застосовуються.
На час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій, в тому при новому розгляді, спірні земельні ділянки зареєстровані за ОСОБА_12 , їх площа та кадастровий номер, не зазнали змін. Судом встановлені обставини смерті ОСОБА_12 та прийняття спадщини після нього ОСОБА_1 . Дані про інших спадкоємців в матеріалах справи відсутні. А отже до відповідача ОСОБА_1 , в порядку спадкування, перейшли і права на спірні земельні ділянки. 
Судом встановлено, що рішення щодо встановлення прибережної захисної смуги стосовно річки Стугна та ставка, на території Української міської ради, в установленому законом порядку не приймалось.
А отже, виходячи з усталеної судової практики, за відсутності проєкту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги, суду необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон.
Позиція прокурора щодо належності спірних земельних ділянок до водного фонду ґрунтується на даних наданих наведених у листах Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» в листі від 14 вересня 2018 року № 01-01/245 та Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського в листі № 17-08/1870 від 17 вересня 2018 року, в яких вказано на те, що прибережна захисна смуга має становити 100 метрову прибережну захисну смугу затоки Київського водосховища на річці Дніпро та 50 метрову прибережну захисну смугу ставка.
Разом з тим слід звернути увагу на те, що у листі Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» вказано на знаходження спірних земельних ділянок біля річки Стугна затоки Київського водосховища на річці Дніпро та 50 метрову прибережну захисну смугу ставка площею близько 23 га. Натомість у листах Інституту водних проблем та меліорації та Державного агентства водних ресурсів вказано, що річка Стугна належить до затоки Канівського, а не Київського, водосховища. А в листі Басейного управління водних ресурсів середнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів № 01-12/358 від 24 березня 2023 року вказано, що ставок, біля якого розташовані спірні земельні ділянки, має площу 3 га. Таким чином наведені Київським державним підприємством геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» дані є суперечливими, а тому не можуть бути прийняті до уваги суду в якості належного та допустимого доказу.
У листі Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського вказано на те, що водний об`єкт, що розташований поряд з спірними земельними ділянками - річка Стугна, а також вказано на те, що річка Стугна належить до малих річок. У листі наведені законодавчо визначені нормативи щодо визначення меж прибережних захисних смуг для великих та малих річок, однак відсутній конкретний та категоричний висновок щодо належності спірних земельних ділянок до водного фонду. У зв`язку з цим колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що цей лист є належним та допустимим письмовим доказом, що підтверджує факт знаходження природного водного об`єкту - річка Дніпро, який розташований поряд із спірними земельними ділянками.
На належність річки Стугна до малих річок також вказано у листах Інститут водних проблем та меліорації, Державного агентства водних ресурсів, Басейного управління водних ресурсів середнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів. Цими організаціями у листах також наведені законодавчо визначені нормативи щодо визначення меж прибережних захисних смуг для великих та малих річок, однак відсутній конкретний та категоричний висновок щодо належності спірних земельних ділянок до водного фонду з посиланням на обмежений доступ до Публічної кадастрової карти, що введений постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2022 року № 564. А Басейне управління водних ресурсів середнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів та Інститут водних проблем та меліорації вказали на необхідність проведення топографо-геодезичних вимірів сертифікованим спеціалістом ліцензійної установи. 
За зверненням сторони відповідача, Українським центром судових експертиз був складений Висновок експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи № 2-12/05 від 12 травня 2023 року.
За висновками судового експерта спірні земельні ділянки не накладаються на 25 метрову прибережну захисну смугу річки Стугна та не накладаються на 50 метрову прибережну захисну смугу ставка, який знаходиться на півночі від вказаних земельних ділянок. 
У висновку вказано, що він підготовлений для подання до суду, міститься зазначення експерта про обізнаність про кримінальну відповідальність. Також вказано про здійснення обстеження земельних ділянок та водних об`єктів, які розташовані неподалік вище зазначених ділянок. 
Тобто вказаний висновок експерта є таким, що відповідає вимогам процесуального закону щодо його форми, форму та порядку подання як доказу у справі.
Прокурором не надано належних та допустимих доказів на спростування вказаних письмових доказів та висновку експерта. 
Слід звернути увагу на те, що при новому розгляді, з урахуванням вказівок наданих судом касаційної інстанції, з метою дотримання основних принципів цивільного судочинства - змагальності сторін та диспозитивності, забезпечення повного і всебічного з`ясування обставин справи, апеляційним судом в судовому засіданні роз`яснено сторонам право на звернення з клопотанням про долучення належних та допустимих доказів щодо предмету спору та/або з клопотанням про забезпечення доказів. Проте сторони у справі цим правом на скористались, зазначивши про підтримання ними власних позицій на попередніх стадіях судового розгляду.
Принцип змагальності не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона.
Отже враховуючи, що ряд компетентних державних установ і організацій вказували на необхідність проведення досліджень з доступом до Публічної кадастрової карти та після проведення топографо-геодезичних вимірів сертифікованим спеціалістом ліцензійної установи і не зробили конкретного та категоричного висновку щодо належності спірних земельних ділянок до водного фонду, а також враховуючи висновок судового експерта, яким також не встановлені обставини належності спірних земельних ділянок до водного фонду, колегія суддів оцінивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що прокурором не доведена обставина належності спірних земельних ділянок до водного фонду, яка є підставою для вимоги про повернення їх у власність держави. 
Оскільки в ході розгляду справи твердження сторони позивача про зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами у справі, докази на які посилалась сторона позивача спростовані стороною відповідача, тому відсутні підстави вважати, що спірні земельні ділянки вибули із власності держави незаконно та підлягають поверненню. 
Колегія суддів апеляційного суду також враховує позицію ЄСПЛ, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Повернення земельних ділянок, без наявності достатніх і беззаперечних правових підстав призведе до порушення право власності відповідача та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини. А тому апеляційний суд приходить до висновку про відсутність легітимної мета втручання у право власності відповідача у цій справі.
Відносно  позовної вимоги про визнання недійсними рішень нотаріуса про державну реєстрацію за ОСОБА_12 права власності на земельні ділянки, слід зазначити, що вона носить похідний характер від вимог про повернення майна, а тому також не підлягає до задоволення. Крім того слід зазначити, що пред`явлення вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Подібний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13.
Таким чином під час нового розгляду справи у суді апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги відповідача слід визнати такими, що знайшли своє підтвердження.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

Судові витрати.

В порядку визначеному ч. 1 ст. 382, ч.13 ст. 141 ЦПК України, у випадку скасування або зміни судового рішення суд апеляційної інстанції здійснюється розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог
Згідно п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача в разі задоволення позову.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, відсутні і підстави для компенсації позивачеві понесених судових витрат. Натомість наявні підстави для компенсації відповідачеві понесених нею судових витрат.

При з апеляційною скаргою відповідачем було сплачено судовий збір в розмірі 17025 гривень (т.5 а.с.177), а при зверненні з касаційною скаргою було сплачено 23108,60 гривень (т.7 а.с.1). А тому загальна сума сплаченого відповідачем судового збору в розмірі 40133 (сорок тисяч сто тридцять три) гривні 60 копійок підлягає стягненню з позивача на користь відповідача. 

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити. 
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 жовтня 2023 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Української міської ради Обухівського району Київської області до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельними ділянками шляхом скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та повернення земельних ділянок - залишити без задоволення.
Стягнути з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 40133 (сорок тисяч сто тридцять три) гривні 60 копійок в порядку відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної та касаційної скарги.

Позивач: Київська обласна прокуратура (01301, м. Київ, бул. Л. Українки, 27/2, код ЄДРПОУ 02909996)
Відповідач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова 

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук