Дата документу 13.05.2026 Справа № 336/11067/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 336/11067/25 
Провадження №22-ц/807/1045/26 
Головуючий в 1-й інстанції - Худіна О.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С. В.,	
суддів:	Полякова О.З., Трофимової Д.А.	

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Шевченко Анастасії Віталіївни на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2026 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 02 лютого 2026 року) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що 08.10.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 укладено Договір № 413573-КС-001 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» 08.10.2021 року направлено ОСОБА_1 , пропозицію (оферту) укласти Договір № 413573-КС-001 про надання кредиту. 08.10.2021 року ОСОБА_1 , прийняла (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення Договір № 413573-КС-001 про надання кредиту, на умовах визначених офертою. Зі своєї сторони ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» направлено ОСОБА_1 , через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор G-5984 , на номер телефону НОМЕР_1 (що зазначено Позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті), котрий Боржником було введено/відправлено. Таким чином, 08.10.2021 року між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 було укладено Договір № 413573-КС-001 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до п. 1 Договору кредиту, ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» надає Позичальнику грошові кошти у розмірі 17 000,00 грн, на засадах строковості, поворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування Кредитом у порядку та на умовах, визначених Договором кредиту та Правил про надання грошових коштів у кредит. Згідно з умовами Договору кредиту, сторони визначили, що плата за користування Кредитом є фіксованою та становить 0,96913372 процентів за кожен день користування Кредитом. ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» свої зобов`язання за Договором кредиту виконало, та надало Позичальнику грошові кошти в розмірі 17 000,00 грн. шляхом перерахування на банківську картку Позичальника № НОМЕР_2 (котрий Позичальником вказано при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті). Також, 11.11.2021 року між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду № 1 до Договору № 413573-КС-001 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до умов Додаткової угоди ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» надає Позичальнику додатково кредит в сумі 7 000,00 грн. До теперішнього часу Боржник свої зобов`язання за Кредитним договором № 413573-КС-001 про надання кредиту належним чином не виконав, а лише часткового сплатив кошти, розрахунок та розмір яких зазначені у Розрахунку заборгованості за Договором № 413573-КС-001 Позичальника ОСОБА_1 , чим порушив свої зобов`язання, встановлені договором. Відповідно до Розрахунку заборгованості за Договором № 413573-КС-001 Позичальника ОСОБА_1 , Відповідач на виконання умов договору здійснив часткову оплату за Договором № 413573-КС-001 на загальну суму 8 133,62 грн. Зважаючи на ті обставини, що ОСОБА_1 , належним чином не виконує свої зобов`язання за Кредитним договором, станом на 09.10.2025 року утворилась заборгованість за Договором № 413573-КС-001, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором про надання кредиту від 08.10.2021 року в розмірі 29 113, 85 грн та стягнути судові витрати по справі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2026 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» заборгованість за договором № 413573-КС-001 про надання кредиту від 08.10.2021 в загальному розмірі 28 063,85 грн, яка складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 13 424,81 грн.; суми прострочених платежів по процентах - 14 639,04 грн.
В решті позову - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» витрати по оплаті судового збору у розмірі 2 334,95 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Шевченко Анастасії Віталіївни подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом не повно з`ясовані обставини справи, позивачем не доведено належними та допустимим доказами факт перерахування коштів на банківську картку, наявність заборгованості та її розмір, а наданий розрахунок заборгованості не є належним доказом існування заборгованості або інших грошових правовідносин між сторонами. Кредитний договір не містить ні електронного підпису кредитора, ні її, як позичальника, що вказує на не укладеність правочину - кредитного договору взагалі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» заперечував проти доводів апеляційної скарги, зазначав, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, таким, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, судом з`ясовано усі обставини справи та надано їм належну оцінку, і тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2026 року це 99840,00 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2026 рік» з 1 січня 2026 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3328,00 грн. (3328,00 грн. Х 30 = 99840,00 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 08 жовтня 2021 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання кредиту № 413573-КС-001 за умовами якого відповідачу надано у кредит грошові кошти в розмірі 10 000,00 грн, строком на 8 тижнів, плата за користування кредитом фіксована процентна ставка 0,96913372, комісія за надання кредиту 1 500 грн, термін дії договору 03 грудня 2021 року.

Між сторонами 11 листопада 2021 року укладено додаткову угоду до договору про надання кредиту № 413573-КС-001 у відповідності до якого ОСОБА_1 надано додатковий кредит на суму 7 000 грн, загальна сума кредиту отриманого та неповернутого складає 13 424,81 грн, комісія за додаткову угоду 1 050,00 грн, термін дії договору продовжено до 03 березня 2022 року.

Встановлено, що договір укладено в електронній формі, а його укладення підтверджується копією віртуальної форми послідовності дій клієнта, де відображено дату та час входу ОСОБА_1 в електронний кабінет, запит на генерацію та відправку одноразового ідентифікатора для підписання паспорту споживчого кредиту, підписання договору кредиту, тощо.

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором від 08 жовтня 2021 року № 413573-КС-001 за відповідачем ОСОБА_1 рахується заборгованість перед позивачем, станом на 06 листопада 2025 року в сумі 29 113,85 грн, що складається із простроченої заборгованості за тілом кредиту в розмірі 13 424,81 грн, за відсотками в розмірі 14 639,04 грн, а також за комісією в розмірі 1 050,00 грн.

Задовольняючи вимоги позову частково, суд першої інстанції, виходив з того, що ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» і ОСОБА_1 досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору та додаткової угоди до кредитного договору, зокрема, щодо розміру кредиту, порядку його надання та повернення, строку кредитування, порядку нарахування та сплати процентів, прав і обов`язків сторін, відповідальності за порушення умов договору тощо. Таким чином, 08 жовтня 2021 року між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 було укладено Договір № 413573-КС-001 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». При цьому позивачем надані докази щодо виконання узятих на себе зобов`язань та підтвердження успішності проведених операцій у вигляді копії платіжного доручення № 32590 від 08 жовтня 2021 року та № 461162441 від 11 листопада 2021 року, а також виписки АТ КБ «ПриватБанк» за період 08.10.2021-03.03.2022, з яких вбачається, що позичальнику на її картку було здійснено перерахування кредитних коштів двома платежами у розмірі 10 000,00 грн та 7 000,00 грн. Доказів того, що банківська картка № НОМЕР_2 не належить ОСОБА_1 , або на спростування факту надходження грошей на її банківську картку стороною відповідача не надано та не спростовано. Розрахунок заборгованості за договором наданий суду позивачем, є належним та допустимим доказом, на підтвердження факту надання банком кредитних коштів клієнту, отримання і використання таких коштів клієнтом, нарахування банком відсотків, а також часткове погашення позичальником заборгованості за кредитним договором. Зокрема вказаним розрахунком підтверджується те, що ОСОБА_1 користувалася кредитними коштами, при цьому проценти нараховані в межах строку дії договору. Натомість у стягненні заборгованості по комісії в розмірі 1 050,00 грн необхідно відмовити з підстав їх необґрунтованості.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів погоджується, зважуючи на таке.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з положеннями ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим до виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В силу ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.ст. 610,611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, сплата неустойки.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» від 03.09.2015 року, який набрав чинності 30.09.2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію»; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію»; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина шоста статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі частина дванадцята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію».

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, провадження № 61-7203 св 20, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, провадження № 61-8449св19, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, провадження № 61-9071св20, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205,207 ЦК України).

08 жовтня 2021 року між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 було укладено Договір № 413573-КС-001 про надання кредиту.

За умовами укладеного договору №473303-КС-001 про надання кредиту сторони погодилися, що:
1. Кредитодавець надає позичальнику грошові кошти в розмірі 10 000,00 грн на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію за надання кредиту у порядку та на умовах, визначених цим договором та Правилами надання споживчих кредитів ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА».
Строк, на який надається кредит: 8 тижнів.
Стандартна процентна ставка за кредитом: в день 0,96913372, фіксована.
Знижена процентна ставка за кредитом: в день 1,14957034, фіксована.
Комісія за надання кредиту: 1 500,00 грн. 
Загальний розмір наданого кредиту: 10 000,00 грн.
Термін дії договору: до 03.12.2021 року.
При цьому, при підписанні договору відповідач зазначила свої дані та підписала акцептовані умови електронним підписом 08.10.2021 17:02:24 з використанням одноразового ідентифікатора G-5984.

Між сторонами 11 листопада 2021 року укладено додаткову угоду до договору про надання кредиту № 413573-КС-001 у відповідності до якого ОСОБА_1 надано додатковий кредит на суму 7 000 грн, загальна сума кредиту отриманого та неповернутого складає 13 424,81 грн, комісія за додаткову угоду 1 050,00 грн, термін дії договору продовжено до 03 березня 2022 року.
При цьому, при додаткової угоди до договору відповідач зазначила свої дані та підписала акцептовані умови електронним підписом 11.11.2021 16:06:58 з використанням одноразового ідентифікатора G-8320.

Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіну особистого кабінету і пароля особистого кабінету, кредитний договір не був би укладений.

Отже, встановивши, що без здійснення вказаних дій кредитний договір не був би укладений між сторонами, колегія суддів приходить до висновку, що цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі кредитора та відповідача.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21).

Відповідно до умов укладеного кредитного договору, кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом.

Відповідно до витягу з інформаційно-телекомунікаційної системи позивача, зазначено платіжну картку клієнта № НОМЕР_2 . Відповідачем не спростовано факту належності їй картки з відповідними реквізитами, як і не спростовано перерахунок коштів у відповідних сумах згідно кредитного договору на таку банківську картку.

Зазначене підтверджено витребуваною на підставі ухвали суду від 13 листопада 2025 року інформації з АТ КБ «ПриватБанк», відповідно до якої на ім`я відповідача ОСОБА_1 було емітовано платіжну картку № НОМЕР_2 , 08.10.2021 року зараховано 10 000 грн, а також 11.11.2021 ще 7 000 грн.

Про вчинення шахрайських дій, заволодіння персональними даними, мобільним номером телефону та адресою електронної пошти, їх використання третіми особами з метою заволодіння грошовими коштами відповідач не вказувала.

Саме по собі ненадання позивачем до позовної заяви первинних документів, які підтверджують перерахування суми кредиту на вказані у кредитному договорі реквізити, не може слугувати підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості, оскільки кредитний договір є укладеним з моменту його підписання обома сторонами, а надання кредитних коштів є виконанням кредитного договору з боку кредитора.

Відповідач, отримавши кредитні кошти та уклавши кредитний договір в електронній формі активно користувалась отриманими грошовими коштами в кредит, однак свої зобов`язання виконувала неналежним чином, що привело до утворення заборгованості, яка на час закінчення строку договору та станом на 26.05.2024 року становить 29 113,85 грн, що складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 13 424,81 грн; суми прострочених платежів по процентах - 14 639,04 грн; суми прострочених платежів за комісією - 1 050,00 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо обґрунтованості позовних вимог в частині прострочених платежів по тілу кредиту за Договором про надання кредиту № 413573-КС-001 від 08 жовтня 2021 року та додаткової угоди від 11 листопада 2021 року у розмірі 13 421,81 грн, а також прострочених платежів по процентах у розмірі 14 639,04 грн.

Знайшли своє підтвердження доводи щодо розміру платежів за відсотками, оскільки вони нараховані в межах строку кредитування з урахуванням його продовження передбаченого додатковою угодою, їх розмір підтверджується розрахунком заборгованості наданим позивачем, який не спростовано відповідачем. Контррозрахунку заборгованості матеріали справи не містять.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що нарахування позивачем комісії за надання кредиту є неправомірним з огляду на те, що не можуть стягуватися з позичальника платежі за дії, які фінансова установа вчиняє на власну користь, чи за дії, що їх вчиняє кредитор або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо), адже такі дії не становлять фінансову послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самої фінансової установи, отже у задоволенні вимог щодо стягнення комісії обґрунтовано відмовлено судом першої інстанції.

Ухвалюючи рішення у цій справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що вказані позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Шевченко Анастасії Віталіївни залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2026 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 13 травня 2026 року.

Головуючий С. В. Кухар

Судді: О.З. Поляков

Д.А. Трофимова