КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

апеляційне провадження №22-ц/824/11649/2026
справа №755/2220/26

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.
суддів Желепи О.В., Соколової В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 01 травня 2026 року, постановлену під головуванням судді Савлук Т.В., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

встановив:

1. Короткий виклад обставин справи.
У січні 2026 року до суду звернулась ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 розірвання шлюбу.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 02 березня 2026 року позовну заяву залишено без руху. Надано десятиденний строк на усунення недоліків позовної заяви, а саме запропоновано надати докази на підтвердження місця проживання відповідача в Україні для визначення підсудності справи.
02 квітня 2026 року до суду надійшла заява позивачки про усунення недоліків. Долучено копію договору оренди квартири (житлового приміщення) №2 від 01 березня 2016 року, в якому орендарем квартири значиться відповідач.
22 квітня 2026 року позивачка зверталась до суду із заявою про надання інформації про рух справи.
2. Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 01 травня 2026 року позовну заяву постановлено уважати неподаною та повернуто позивачці. 
Повертаючи позов, суд першої інстанції вказав, що позивачкою не надано суду належаних та допустимих доказів на підтвердження факту перебування відповідача громадянина іноземної держави на території України у період дії договору про оренду квартири (житлового приміщення) №2 від 01 березня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а також не надано доказів виїзду відповідача за межі України. 
Суд зазначив, що позбавлений можливості встановити останнє відоме місце проживання відповідача на території України, що унеможливлює вчинення процесуальних дій з направлення окремого судового доручення про вручення судових документів відповідачу за місцем його перебування в країні походження. 
3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погодившись з ухваленим судовим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення норм та процесуального права, уважає ухвалу передчасною та необґрунтованою.
Вказує на недотримання судом строків вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Зазначає, що фактично оскаржувана ухвала підписана суддею в електронній формі 06 травня 2026 року, тоді як датована 01 травня 2026 року.
Звертає увагу на те, що судом не вирішено питання за клопотанням позивачки про витребування доказів, яке подано разом із позовом. У клопотанні просила витребувати саме ті документи, якими можливо підтвердити адресу місця проживання / перебування відповідача на території України. 
Посилається на перекладення судом на позивачку обов`язку щодо встановлення місця проживання / перебування відповідача
Вказану інформацію позивачка самостійно отримати з об`єктивних причин не має можливості, оскільки такі відомості віднесено до персональних та вони є охоронювані законодавством. 
Зазначає, щодо вимоги ухвали суду про залишення позову без руху виконано з урахуванням об`єктивних можливостей позивачки, тобто така позивачкою не проігнорована.
Мотивуючи наведеним, просить ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 01 травня 2026 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із поданням апеляційної скарги.
4. Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
5. Позиція учасників справи.
Відповідно до частини 2 статті 369 ЦПК України справа розглядається без повідомлення учасників справи.
6. Позиція суду апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
7. Фактичні обставини справи, установлені судом.
Звертаючись із позовом суду, ОСОБА_1 заявлено клопотання про витребування доказів, а саме позивачка просила витребувати із Державної міграційної служби України інформацію про адресу місця проживання (перебування), зазначену громадянином Ісламської Республіки Іран ОСОБА_3 при оформленні посвідки на тимчасове проживання НОМЕР_1 від 19 травня 2017 року.
У позові ОСОБА_1 вказує, що відповідач ? громадянин Ісламської Республіки Іран. Позивачці невідоме місце проживання та перебування відповідача.
Надано фотокопію посвідки UKR  НОМЕР_1 на тимчасове проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданої 19 травня 2017 року народження; дата закінчення строку дії ? ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9).
Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 сторони уклали шлюб 10 листопада 2017 року, актовий запис 1357 (а.с.10).
Позивачка має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11).
Згідно відповіді з системи «Електронний суд» №2404601 від 02 березня 2026 року відомості про особу ОСОБА_2 (дата народження НОМЕР_3 ) не знайдено (а.с.21).
02 березня 2026 року постановлено залишити позов без руху (а.с.22-24).
В матеріалах справи відсутні відомості про направлення позивачці копії ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 02 березня 2026 року.
На виконання вимог ухвали від 02 березня 2026 року позивачкою подано договір оренди квартири (житлового приміщення) №2 від 01 березня 2016 року, укладений ОСОБА_4 (орендодавець) та ОСОБА_3 (орендар) про оренду квартири АДРЕСА_2 . Строк оренди приміщення складає 12 місяців з моменту прийняття приміщення. Зазначено, що строк може бути продовжено за згодою (а.с.29-31).
01 травня 2026 року постановлено оскаржувану ухвалу.
8. Мотиви, якими керується колегія суддів апеляційного суду, та застосовані норми права.
Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визнач1ений законом або договором.
Вимоги щодо змісту позовної заяви та документів, що додаються до позовної заяви, викладені в статтях 175 і 177 ЦПК України.
Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити, зокрема, повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.
Відповідно до частини 1 статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Відповідно до частини 2 статті 185 ЦПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).
Частиною 3 статті 185 ЦПК України визначено, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, внесе у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошову суму у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
За змістом наведених вище норм процесуального закону повернення заяви з тих підстав, що особа не виконала вимоги ухвали про залишення заяви без руху можливе лише в тому випадку, коли особа отримала копію відповідної ухвали, але в установлений судом строк ухилилась від виконання вимог, зазначених в ній.
Убачається, що ОСОБА_1 усунула недоліки у спосіб, доступний їй з урахуванням об`єктивних можливостей позивачки щодо виконання вимогу ухвали районного суду про залишення позову без руху.
Залишаючи позовну заяву без руху, суд вказує на відсутність підтвердження позивачкою зареєстрованого місця проживання або перебування відповідача на території України. Суд вказав, що такі відомості є необхідними для вирішення питання щодо підсудності справи Дніпровському районному суду міста Києва.
Апеляційний суд зазначає, що у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи (частина 6 статті 187 ЦПК України).
За приписами частин 7, 8 статті 187 ЦПК України інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду. Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.
За змістом наведених вище норм процесуального закону саме на суд покладено обов`язок із перевірки зареєстрованого місця проживання відповідача фізичної особи, у тому числі, з метою визначення підсудності справи. 
Позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом (частина 1 статті 27 ЦПК України).
Позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи) (частина 9 статті 28 ЦПК України).
Позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні (частина 10 статті 28 ЦПК України).
Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність.
Апеляційний суд вказує, що у зміст пункту 2 частини 3 статті 175 ЦПК України вкладено обов`язок позивача надати суду всю наявну у нього інформацію про сторін та інших учасників справи, зокрема, щодо відповідача фізичної особи - її ім`я, місце проживання чи перебування, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету. При цьому, така інформація має бути максимально повна та одночасно відома позивачеві, проте законодавцем не покладено на позивача обов`язок додатково підтверджувати відомості про відповідача додатковими доказами.
Слід зауважити, що положення статті 185 ЦПК України «Залишення позовної заяви без руху, повернення заяви» не містить такої підстави для повернення позову як недоведення (ненадання доказів на підтвердження) позивачем інформації про зареєстроване місце проживання відповідача фізичної особи або відсутність у позові інших відомостей про особу відповідача. 
Наведеним колегія суддів констатує, що вимога суду про надання документів на підтвердження зареєстрованого місця проживання або перебування відповідача не відповідає вимогам закону.
За приписами частини 10 статті 187 ЦПК України якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.
Таким чином, у разі відсутності відомостей, з яких можливо установити зареєстроване місце проживання відповідача фізичної особи, суд має вирішити питання про відкриття провадження у справі. Надалі у разі відкриття провадження у справі, суд повідомляє відповідача за тими засобами зв`язку, які повідомлені суду позивачем, а також через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.
Крім того, апеляційний суд зауважує, що статтею 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані ? відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Цим законом унормовано порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що містить ідентифікуючі особу відомості. Доступ до такої інформації є обмеженим, а отже і коло осіб, які уповноважені відповідно до законодавства запитувати таку інформацію.
Звертаючись до суду із позовом до суду, позивачка клопотала про витребування інформації, що становить адресу місця проживання (перебування) відповідача. Клопотання обґрунтовувала тим, що оскільки персональні дані відповідача перебуються у розпорядженні компетентних державних органів позивачка позбавлена можливості самостійно їх отримати.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що районний суд у перевірці місця проживання / перебування відповідача обмежився запитом, сформованим у системі «Електронний суд».
Разом з тим, убачається, що судом не використано всіх доступних йому засобів щодо установлення місця проживання / перебування відповідача. 
У клопотанні про витребуванні доказів, заявленому при зверненні до суду, позивачкою вказано відому їй останню адресу проживання відповідача: АДРЕСА_3 . 
Крім того, суд не був обмежений у здійсненні запиту, у тому числі до Державної міграційної служби України, щодо установлення факту перебування відповідача на території України з огляду на те, що відповідачем є іноземна особа, а позивачка не є особою, яка в силу закону наділена правом звернення до державних органів із витребуванням відповідних відомостей.
Апеляційний суд зауважує, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що повернення позовної заяви з підстави недоведення позивачкою інформації щодо місця проживання або перебування відповідача на території України законом не передбачено, оскільки у разі встановлення того, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає її за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 ЦПК України, а у разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. 
Відтак, оскільки останнім відомим позивачці місцем проживання відповідача вказано квартиру АДРЕСА_2 , суд першої інстанції у порушення вимог частини 9 статті 28 та частини 10 статті 187 ЦПК України помилково повернув позовну заяву. 
Аналогічне тлумачення норм процесуального права викладено Верховним Судом в постанові від 20 травня 2026 року у справі № 199/15273/25.
Колегія суддів також уважає за доцільне вказати про те, що надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви є порушенням права на справедливий захист.
У статті 6 Конвенції, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).
Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», №35787/03, п. 29).
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99, пункт 25).
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).
У рішенні від 13 січня 2000 року у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.
Згідно практики ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги ? є порушенням права на справедливий судовий захист.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. 
У свою чергу, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Виходячи з норм Конституції України, а також з норм міжнародного права, повернення позову з формальних підстав унеможливило доступ позивача до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.
Отже, оскаржувану ухвалу суду першої інстанції не можна визнати законною та постановленою із дотриманням норм процесуального права.
Статтею 379 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За наведених обставин, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 01 травня 2026 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді О.В. Желепа

В.В. Соколова