ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 травня 2026 року 
м. Київ
cправа № 910/14770/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Багай Н. О., 
розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комбінат Плюс" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.12.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2026 у справі
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Стерео Бар"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комбінат Плюс" 
про витребування з чужого незаконного володіння об`єктів рухомого майна.
Короткий зміст та підстави позовних вимог і заяви про забезпечення позову 
1. 27.11.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "Стерео Бар" (ТОВ "Стерео Бар", Товариство, суборендар, позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комбінат Плюс" (далі - ТОВ "Комбінат Плюс", Комбінат, управитель, відповідач) про витребування з незаконного володіння ТОВ "Комбінат Плюс" рухомого майна загальною вартістю 902 646,56 грн, яке знаходиться за адресою: просп. Червонозоряний (Валерія Лобановського), 119-А, м. Київ, згідно з переліком у 119 позицій (далі - спірне рухоме майно, спірне майно), визначеним у позовній заяві, посилаючись на положення статей 184, 216, 316, 317, 319, 321, 387 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 33, 43 Закону України "Про публічні закупівлі".
Позовна заява обґрунтовується незаконним заволодінням і утриманням відповідачем рухомого майна, а саме устаткування, приладдя та обладнання, управителем нерухомого майна у приміщеннях концертного залу "STEREOPLAZA" на просп. Валерія Лобановського, 119-А, яке (нерухоме майно) Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (далі - АРМА), було передано управителю (Комбінату).
2. 27.11.2025 разом із позовною заявою ТОВ "Стерео Бар" звернулося до Господарського суду міста Києва із заявою про забезпечення позову, в якій просило вжити таких заходів забезпечення позову:
1) накласти арешт на спірне рухоме майно, яке знаходиться за адресою: просп. Червонозоряний (Валерія Лобановського), 119-А, м. Київ, шляхом заборони володіти, користуватися та розпоряджатися майном;
2) заборонити відповідачу та будь-яким уповноваженим ним особам використовувати, демонтувати, змінювати спірне майно, яке знаходиться за адресою: просп. Червонозоряний (Валерія Лобановського), 119-А, м. Київ.
Заява про забезпечення позову аргументована тим, що: 
1) спірне рухоме майно, на відміну від нерухомого майна за вказаною адресою, АРМА не передавало Комбінату в управління, натомість 11.11.2025 до будівлі на просп. Валерія Лобановського, 119-А у приміщення увійшла група невідомих осіб у кількості приблизно 30 людей, які назвалися представниками ТОВ "Комбінат Плюс" та обмежили орендарю приміщення - Товариству з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп" (далі - ТОВ "Стерео Плаза Груп") і суборендарям, зокрема ТОВ "Стерео Бар" доступ до приміщення, розташованого у ньому рухомого обладнання та первинних документів, про що було зазначено співзасновницею Товариства ОСОБА_1 у поясненнях від 11.11.2025, наданих слідчому Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві Задорожному В. М.;
2) оскільки через дії відповідача заявник позбавлений можливості контролювати наявність і стан спірного майна, що є загрозою завдання майнової шкоди позивачу, то вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на таке майно та заборони використовувати, демонтувати та змінювати його є адекватними і розумними, а також спроможні забезпечити ефективний захист та поновлення прав особи, яка звертається до суду із позовом про витребування майна.
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
3. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.12.2025 (суддя Курдельчук І. Д.), залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2026 (головуючий - Ходаківська І. П., судді Демидова А. М., Євсіков О. О.), заяву ТОВ "Стерео Бар" про забезпечення позову задоволено. До часу вирішення по суті спору про витребування з чужого незаконного володіння об`єктів рухомого майна накладено арешт на спірне рухоме майно, яке знаходиться за адресою: просп. Червонозоряний (Валерія Лобановського), 119-А, м. Київ, шляхом заборони володіти, користуватися та розпоряджатися цим майном, а також заборонено Комбінату і будь-яким уповноваженим ним особам використовувати, демонтувати, змінювати спірне майно.
Ухвала та постанова мотивовані посиланням на положення статей 73, 136, 137, 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), застосовуючи які місцевий та апеляційний господарські суди дійшли висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову повністю з огляду на те, що:
1) станом на час подання цієї заяви ТОВ "Комбінат Плюс" є фактичним володільцем приміщення, в якому на підставі договору суборенди здійснював свою діяльність позивач, однак його було усунуто від володіння спірним рухомим майном, яке у свою чергу не є об`єктом управління за договором управління активами (нерухомим майном) від 31.10.2025, укладеним із АРМА, і про повернення якого (рухомого майна) пред`явлено позовні вимоги;
2) оскільки наявні у матеріалах справи відомості у своїй сукупності свідчать про реальний ризик можливого порушення у майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також про можливість реального ускладнення або утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову, то застосування запропонованих позивачем заходів забезпечить збереження становища Товариства до часу вирішення судом спору щодо долі спірного майна та виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог;
3) обраний позивачем вид забезпечення позову у виді накладення арешту на рухоме майно може забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову. Такий захід забезпечення позову є співмірним, адекватним і пропорційним із заявленою позовною вимогою та прямо стосується предмета спору;
4) обмеження прав відповідача внаслідок вжиття заходів забезпечення позову у виді заборони вчинення будь-яких дій щодо спірного майна не суперечитиме вимогам чинного господарського процесуального законодавства. 
Водночас апеляційний суд урахував наведений у постановах Верховного Суду від 17.12.2018 у справі № 914/970/18, від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20 висновок про те, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
4. Не погоджуючись з ухвалою місцевого господарського суду та постановою суду апеляційної інстанції, ТОВ "Комбінат Плюс" звернулося з касаційною скаргою, в якій просить зазначені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ТОВ "Стерео Бар" у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
5. На обґрунтовування своїх вимог скаржник посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, а саме статей 73, 74, 76- 79, 136, 137, 236, 269 ГПК України, наголошуючи на тому, що: 
1) укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Гута-Скло" (далі - ТОВ "Гута-Скло") і ТОВ "Стерео Плаза Груп" (орендар) договір оренди від 07.03.2013 № 580 припинився 31.12.2022 у зв`язку із закінченням строку оренди, внаслідок чого із 01.01.2023, тобто станом на момент передачі відповідачу в управління приміщень загальною площею 12 887,3 м2, розташованих у будівлі на просп. Червонозоряному (Валерія Лобановського), 119-А у м. Києві, ТОВ "Стерео Плаза Груп" втратило право передавати будь-яку частину зазначених приміщень у суборенду, а отже, у ТОВ "Стерео Бар" як суборендаря відсутнє порушене право; 
2) позивач не довів факту перебування спірного рухомого майна у приміщеннях, переданих відповідачу в управління на підставі договору управління активами (нерухомим майном) від 31.10.2025, не надав жодних доказів на підтвердження цієї обставини, окрім пояснень ОСОБА_1 працівникам поліції, які, на думку скаржника, не мають доказової сили, тоді як акт приймання-передачі до договору суборенди не містить жодних посилань на належне Товариству рухоме майно;
3) суди в оскаржуваних ухвалі та постанові не визначили того, де саме перебуває рухоме майно, на яке накладається арешт, що унеможливлює пошук такого майна та виконання оскаржуваної ухвали, позаяк при загальній площі приміщень (12 887,3 м2), які перебувають в управлінні Комбінату, позивач нібито є суборендарем приміщення лише площею 104,2 м2;  
4) судом першої інстанції накладено арешт на велику кількість рухомого майна (речі кухонного побуту з родовими ознаками, устаткування "INGENICO"), яке не визначене індивідуальними ознаками та не може бути ідентифіковане, що об`єктивно унеможливлює відокремлення державним виконавцем такого майна від іншого аналогічного рухомого майна, яке перебуває у приміщеннях загальною площею 12 887,3 м2 і належить управителю чи третім особам, що у свою чергу свідчить про неврахування судами попередніх інстанцій викладеного у пункті 7.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" та в постанові Верховного Суду від 09.09.2019 у справі № 1810з-18 висновку про те, що за позовами про визнання права власності (іншого речового права) або витребування майна арешт може бути лише накладений на індивідуально визначене майно, і притому лише таке, що відноситься до предмета спору.
Узагальнені доводи інших учасників справи
6. ТОВ "Стерео Бар" у відзиві на касаційну скаргу просить відмовити в її задоволенні з мотивів, викладених в оскаржуваних ухвалі та постанові.
Розгляд справи Верховним Судом
7. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.04.2026 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Комбінат Плюс" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.12.2025 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2026 у справі № 910/14770/25 та постановлено здійснити розгляд цієї справи в порядку письмового провадження.
Із метою повного, всебічного, об`єктивного розгляду справи, забезпечення єдності та сталості судової практики, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду цієї справи у розумний строк, тобто такий, що є необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи з метою забезпечення належного судового захисту.
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
8. Приміщення концертного залу "STEREOPLAZA" перебувало в оренді ТОВ "Стерео Плаза Груп" на підставі договору оренди нерухомого майна від 07.03.2013 № 580.
Із 2022 року ТОВ "Стерео Бар" є суборендарем частини приміщення концертного залу "STEREOPLAZA" за адресою: просп. Червонозоряний (Валерія Лобановського), 119-А, м. Київ.
ТОВ "Стерео Плаза Груп" передало в суборенду частину приміщення з метою проведення ТОВ "Стерео Бар" господарської діяльності, а саме: діяльність барів під час проведення концертних заходів, організації виставок та ярмарків.
Видами економічної діяльності ТОВ "Стерео Бар" є: 56.10 - Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (основний), 56.21 - Постачання готових страв для подій, 56.30 - Обслуговування напоями, 90.02 - Діяльність із підтримки театральних і концертних заходів тощо.
9. Із метою проведення господарської діяльності у концертному залі "STEREOPLAZA" ТОВ "Стерео Бар" було придбано та встановлено обладнання для бару, посуд, техніку, термопринтери, комп`ютери, термінали тощо.
Із наявних у матеріалах справи первинних документів (видаткових накладних, платіжних інструкцій, товарно-транспортних накладних тощо) убачається, що Товариству на праві приватної власності належить рухоме майно загальною вартістю 809 684,75 грн (згідно з переліком, яке оформлено окремим додатком до позовної заяви).
10. 14.10.2025 АРМА оголосило тендерну закупівлю, зокрема: "Предмет закупівлі: Послуги з управління активами, відповідно до статті 21 Закону України "Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів", а саме: приміщенням за адресою: просп. В. Лобановського, 119-А, м. Київ, яке відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта належить ТОВ "Гута-Скло", за ДК 021:2015 99999999-9 Не відображене в інших розділах".
31.10.2025 між АРМА (установник управління) та ТОВ "Комбінат Плюс" (управитель) укладено договір управління активами (нерухомим майном), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Орел Л. В. і зареєстрований у реєстрі за № 1365.
11. Як стверджується позивачем, 11.11.2025 до будівлі на просп. Валерія Лобановського, 119-А у приміщення увійшла група невідомих осіб у кількості приблизно 30 людей, які назвалися представниками ТОВ "Комбінат Плюс" та обмежили орендарю приміщення (ТОВ "Стерео Плаза Груп") і суборендарям, зокрема ТОВ "Стерео Бар", доступ до приміщення, розташованого у ньому рухомого обладнання та первинних документів.
Позиція Верховного Суду
12. Здійснивши розгляд касаційної скарги у письмовому провадженні, дослідивши наведені у ній доводи, подані заперечення, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.
13. Згідно зі статтею 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Положення зазначеної норми пов`язують вирішення питання про забезпечення позову з обґрунтуванням обставин необхідності такого забезпечення в контексті положень статті 73 ГПК України, яке (забезпечення) застосовується в якості гарантії задоволення вимог позивача. Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.
14. Відповідно до пунктів 1- 3 частини 1 та частин 4, 11 статті 137 ГПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
15. Під час вирішення питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, із якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. У спорах майнового характеру про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків із позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. 
16. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії.
При цьому обґрунтування необхідності забезпечення позову покладається саме на заявника та полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Під час вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову господарським судам слід враховувати, що такими заходами не повинні застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору, тобто такі заходи можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав інших осіб, не залучених до участі у справі (аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 20.07.2020 у справі № 914/2157/19, від 10.04.2018 у справі № 910/19256/16, від 14.05.2018 у справі № 910/20479/17, від 11.09.2018 у справі № 922/1605/18, від 14.01.2019 у справі № 909/526/19, від 25.01.2019 у справі № 925/288/17, від 26.09.2019 у справі № 904/1417/19).
17. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Обранням належного заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із вимогами позивача, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи.
18. Згідно з абзацами 2, 4 частини 2 статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.
19. У постанові Верховного Суду від 19.02.2021 у справі № 643/12369/19 викладено висновок щодо розмежування таких заходів забезпечення позову, як арешт майна та заборона на відчуження майна, а саме про те, що арешт майна - це накладання заборони на право розпоряджатися майном із метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна; заборона на відчуження майна - перешкода у вільному розпорядженні майном. Арешт майна та заборона відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, які за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном.
20. Зі змісту норми пункту 1 частини 1 статті 137 ГПК України вбачається, що під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на грошові кошти або майно, суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися грошовими коштами або майном, тому може застосуватися в справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна або про стягнення грошових коштів. При цьому піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, яке належить до предмета спору, що свідчитиме про наявність зв`язку між конкретним (обраним позивачем) заходом забезпечення позову та предметом позовної вимоги (аналогічні правові висновки викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.01.2019 у справі № 915/870/18, від 05.09.2019 у справі № 911/527/19, від 19.05.2021 у справі № 916/3638/20).
У свою чергу, у немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (наведену правову позицію викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18).
21. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, предметом позову є витребування з незаконного володіння ТОВ "Комбінат Плюс" спірного рухомого майна, що належить позивачу та розміщене у частині приміщень на просп. Валерія Лобановського, 119-А, які (частина приміщень) перебували в користуванні Товариства на праві суборенди, але фактичним володільцем яких із 11.11.2025 став Комбінат - управитель приміщень загальною площею 12 887,3 м2 за вказаною адресою на підставі договору управління активами (нерухомим майном) від 31.10.2025, укладеного із АРМА.
22. Звертаючись із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони відповідачу і будь-яким уповноваженим ним особам використовувати, демонтувати, змінювати спірне рухоме майно, ТОВ "Стерео Бар" зазначає про вчинення 11.11.2025 представниками ТОВ "Комбінат Плюс" дій, спрямованих на обмеження доступу суборендаря до приміщення та розташованого у ньому рухомого обладнання, що підтверджується поясненнями співзасновниці Товариства ОСОБА_1 від 11.11.2025, наданими слідчому Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві Задорожному В. М., у зв`язку з чим через такі дії відповідача заявник позбавлений можливості контролювати наявність і стан спірного майна, що є загрозою завдання майнової шкоди позивачу.
23. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що, оскільки за загальним правилом частини 1 статті 334 ЦК України право власності на рухому річ виникає з моменту передання майна, а станом на час подання зазначеної заяви ТОВ "Комбінат Плюс" є фактичним володільцем приміщення, в якому знаходиться спірне рухоме майно, від володіння яким було усунуто Товариство як власника, то наявні у матеріалах справи відомості у своїй сукупності свідчать про реальний ризик можливого порушення у майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального ускладнення або утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову, тоді як накладення арешту на об`єкти рухомого майна забезпечить збереження становища Товариства до часу вирішення судом спору щодо долі спірного майна та виконання рішення суду у разі задоволення вимог віндикаційного позову.
Тобто вжиті судом заходи забезпечення позову безпосередньо стосуються предмета спору за цим позовом.
24. При цьому Верховний Суд звертає увагу на те, що перебування рухомого майна, що є предметом спору, у фактичному володінні та користуванні Комбінату створює передумови для подальшої передачі спірного майна у власність або в користування іншим особам, натомість подальше відчуження об`єктів рухомого майна до закінчення розгляду віндикаційного позову призведе до неможливості виконати рішення суду (у разі задоволення позову) та захистити права позивача у межах одного судового провадження без нових звернень до суду. 
Таким чином, існує реальна загроза того, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкти рухомого майна може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення про витребування його з володіння відповідача в разі задоволення такого позову. 
Водночас зазначений захід забезпечення позову не може завдати шкоди відповідачу чи іншим особам, адже не позбавить управителя прав на володіння та користування нерухомим майном (приміщеннями загальною площею 12 887,3 м2), на здійснення господарської діяльності та отримання доходів тощо, а лише тимчасово обмежить право користуватися та розпоряджатися саме об`єктами спірного рухомого майна, зокрема, відчужити їх на користь третіх осіб (схожі за змістом висновки викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.09.2024 у справі № 904/4790/21 (904/929/24), від 07.10.2024 у справі № 904/4790/21 (904/123/24)).
25. Колегія суддів звертає увагу на те, що у випадку подання позову про витребування рухомого майна можливість відповідача у будь-який момент відчужити майно, яке перебуває у його фактичному володінні, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача у будь-який момент розпорядитися рухомим майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
26. Наведеним вище повністю спростовуються доводи скаржника про те, що: 
1) позивач не довів факту перебування спірного рухомого майна у приміщеннях, переданих відповідачу в управління на підставі договору управління активами (нерухомим майном) від 31.10.2025, не надав жодних доказів на підтвердження цієї обставини, окрім пояснень ОСОБА_1 працівникам поліції, які, на думку скаржника, не мають доказової сили, тоді як акт приймання-передачі до договору суборенди не містить жодних посилань на належне Товариству рухоме майно;
2) суди в оскаржуваних ухвалі та постанові не визначили того, де саме перебуває рухоме майно, на яке накладається арешт, що унеможливлює пошук такого майна та виконання оскаржуваної ухвали, позаяк при загальній площі приміщень (12 887,3 м2), які перебувають в управлінні Комбінату, позивач є нібито суборендарем приміщення лише площею 104,2 м2.
27. Відповідно до частини 2 статті 181 ЦК України рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.
Згідно зі статтею 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.
28. Верховний Суд зауважує, що для досягнення мети забезпечення позову має значення матеріальний (фактичний) зміст поняття майна як предмета матеріального світу, який має певні фізичні ознаки, оскільки саме на його збереження для подальшого виконання рішення суду у разі задоволення позову спрямоване застосування тих чи інших заходів забезпечення позову.
Предметом спору у цій справі є рухоме майно: речі кухонного побуту, устаткування, комп`ютерна техніка та обладнання, яке за своїми фізичними властивостями можна вільно переміщати.
Таким чином, спірне рухоме майно у будь-який час може змінити своє місцезнаходження внаслідок вільного переміщення, що може зумовити ускладнення під час виконання рішення суду по суті спору в разі задоволення позову.
Із урахуванням викладеного, зважаючи на мету забезпечення позову, Верховний Суд погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанції про те, що в цьому випадку застосування такого способу забезпечення позову, як арешт, сприятиме забезпеченню збереження майна для подальшого виконання рішення суду у разі задоволення позову, оскільки предметом спору є рухоме майно, яке може зникнути чи може бути знищене. 
Схожі за змістом висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.09.2024 у справі № 904/4790/21 (904/929/24) і від 07.10.2024 у справі № 904/4790/21 (904/123/24) у подібних процесуальних правовідносинах.
29. Із урахуванням вимог, передбачених статтями 73, 74, 76 ГПК України, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Постановляючи ухвалу про заборону відповідачу або третім особам вчиняти певні дії, господарський суд повинен точно визначити, які саме дії забороняється вчиняти.
30. Оскільки в межах цієї справи судом першої інстанції також вжито заходи забезпечення у виді заборони відповідачу і будь-яким уповноваженим ним особам вчиняти чітко визначені дії (використовувати, демонтувати, змінювати спірне рухоме майно), то колегія суддів не бере до уваги помилкове посилання судів попередніх інстанцій на те, що обмеження прав відповідача внаслідок вжиття заходів забезпечення позову у виді заборони вчинення будь-яких дій щодо спірного майна не суперечитиме вимогам чинного господарського процесуального законодавства, позаяк таке посилання не призвело до ухвалення неправильних по суті судових рішень, а за змістом положень частини 2 статті 309 ГПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
31. Суд касаційної інстанції відхиляє аргументи скаржника про те, що судом першої інстанції накладено арешт на велику кількість рухомого майна (речі кухонного побуту з родовими ознаками, устаткування "INGENICO"), яке не визначене індивідуальними ознаками та не може бути ідентифіковане, що об`єктивно унеможливлює відокремлення державним виконавцем такого майна від іншого аналогічного рухомого майна, яке перебуває у приміщеннях загальною площею 12 887,3 м2 і належить управителю чи третім особам, що у свою чергу, на думку відповідача, свідчить про неврахування судами попередніх інстанцій викладеного у пункті 7.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" та в постанові Верховного Суду від 09.09.2019 у справі № 1810з-18 висновку про те, що за позовами про визнання права власності (іншого речового права) або витребування майна арешт може бути лише накладений на індивідуально визначене майно, і притому лише таке, що відноситься до предмета спору, оскільки, як правильно зазначив позивач у відзиві на касаційну скаргу, об`єкти рухомого майна, на які накладено арешт, мають відповідні технічні характеристики, зокрема, із зазначенням марок, моделей, заводських індивідуальних номерів та інших ознак, які дають змогу відмежувати спірне майно від іншого майна. Разом із тим у разі, якщо відповідач насправді володіє ідентичним рухомим майном, то мав би надати докази щодо існування аналогічного майна, що, як наслідок, могло би унеможливити виконання ухвали суду, чого не було зроблено управителем.
32. Водночас колегія суддів вважає безпідставним посилання скаржника на обґрунтування своїх заперечень на висновок, викладений у пункті 7.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову", оскільки за змістом частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені саме в постановах Верховного Суду, тоді як постанова Пленуму Вищого господарського суду України не є джерелом правозастосовчої практики в розумінні цієї правової норми (аналогічний висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2021 у справі № 910/9855/20, від 13.09.2021 у справі № 910/3616/21, від 16.09.2021 у справі № 910/4540/20, від 19.10.2021 у справі № 907/762/16, від 24.11.2021 у справі № 908/3994/14, від 22.10.2024 у справі № 922/2467/22, від 30.01.2025 у справі № 910/12310/23).
33. У свою чергу суд касаційної інстанції не бере до уваги доводи скаржника щодо неврахування правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 09.09.2019 у справі № 1810з-18 (предмет майбутнього позову - визнання права власності на незібраний врожай сільськогосподарських культур), оскільки, ухвалюючи зазначену постанову, якою було скасовано судові рішення судів попередніх інстанцій в частині накладення арешту на посіви (незібраний врожай) сільськогосподарських культур та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні цієї частини вимог заяви про забезпечення позову, а в решті (щодо заборони проводити будь-які сільськогосподарські роботи) судові рішення залишено без змін, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду зазначив про помилковість висновків судів щодо наявності підстав для накладення арешту на посіви та незібраний врожай соняшника 2018 року і передачі їх на зберігання Товариства з обмеженою відповідальністю "Фермер-Агро" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Щедрі Лани Слобожанщини" з правом вилучення (збирання) дозрілого врожаю соняшника за допомогою власної або залученої спеціалізованої сільськогосподарської техніки та подальшого переміщення до обраного зберігачем місця зберігання, оскільки за позовами про визнання права власності (іншого речового права) або витребування майна арешт може бути лише накладений на індивідуально визначене майно, яке відноситься до предмета спору, однак усупереч положенням статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" ухвалою господарського суду накладено арешт на посіви (незібраний врожай) без здійснення обов`язкового опису арештованого майна. 
При цьому в основу постанови Верховного Суду в справі № 1810з-18 покладено висновок про те, що у пункті 7 частини 1 статті 137 ГПК України (у редакції, чинній до 07.02.2020) міститься чіткий припис щодо неприпустимості передачі предмета забезпечення особі, зацікавленій в результаті вирішення спору, тоді як згідно з оскаржуваними судовими актами вказаний врожай передано особам, які мають безпосередній інтерес в результаті вирішення спору, оскільки вони і є заявниками відповідної вимоги про забезпечення позову та позивачами у справі про визнання права власності на вказане майно. 
34. Натомість оскаржуваною ухвалою в цій справі не передбачено передачу спірного рухомого майна на зберігання позивачу як зацікавленій особі.
Крім того, як убачається із матеріалів справи та зазначено позивачем у відзиві на касаційну скаргу, нездійснення обов`язкового опису арештованого рухомого майна зумовлено саме систематичними незаконними діями відповідача, спрямованими на перешкоджання вчиненню приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Варавою Р. С. відповідних виконавчих дій, а саме шляхом неодноразової відмови охоронців і представників ТОВ "Комбінат Плюс" надати доступ виконавцю, що підтверджується складеними приватним виконавцем актами від 10.12.2025, від 19.12.2025.
Наведене переконливо свідчить про неподібність процесуальних правовідносин у цій справі та в справі № 1810з-18, що виключає врахування відповідного правового висновку Верховного Суду як нерелевантного для вирішення питання про забезпечення позову в цій справі.
35. Водночас суд апеляційної інстанції правильно наголосив на тому, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову (такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.12.2018 у справі № 914/970/18, від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20).
У зв`язку із цим колегія суддів відхиляє без надання оцінки як такі, що стосуються вирішення спору по суті заявлених позовних вимог, передчасні доводи скаржника про те, що укладений між ТОВ "Гута-Скло" і ТОВ "Стерео Плаза Груп" (орендар) договір оренди від 07.03.2013 № 580 припинився 31.12.2022 у зв`язку із закінченням строку оренди, внаслідок чого із 01.01.2023, тобто станом на момент передачі відповідачу в управління приміщень загальною площею 12 887,3 м2, розташованих у будівлі на просп. Червонозоряному (Валерія Лобановського), 119-А у м. Києві, ТОВ "Стерео Плаза Груп" втратило право передавати будь-яку його частину зазначених приміщень у суборенду, а отже, у ТОВ "Стерео Бар" як суборендаря відсутнє порушене право.
36. Отже, задовольняючи заяву Товариства про забезпечення позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, цілком правомірно виходив із доведеності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування відповідного заходу до забезпечення позову, та зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позову, співмірністю та адекватністю вжитих заходів забезпечення позову у співвідношенні з предметом позовних вимог майнового характеру, збалансованості інтересів сторін, оскільки з матеріалів справи вбачається існування реальної загрози ефективному захисту порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача у разі задоволення позову з огляду на достеменно встановлений судами та неспростований скаржником факт перебування спірного рухомого майна у приміщеннях, які наразі перебувають у фактичному володінні Комбінату як управителя нерухомого майна, що у випадку невжиття заявлених заходів забезпечення позову може призвести до неможливості відновлення прав та інтересів Товариства у рамках цієї справи без ініціювання нових позовів.
37. Із наведених раніше мотивів Верховний Суд погоджується з обґрунтованими доводами позивача, викладеними у відзиві на касаційну скаргу.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
38. Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
39. Згідно з частиною 3 статті 304 ГПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.
40. Ураховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновку місцевого та апеляційного господарських судів щодо задоволення заяви про забезпечення позову, тому немає підстав для задоволення касаційної скарги і скасування чи зміни оскаржуваних ухвали та постанови.
Розподіл судових витрат
41. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комбінат Плюс" залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.12.2025 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2026 у справі № 910/14770/25 залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді Т. Б. Дроботова

Н. О. Багай