Справа № 357/12539/25
Провадження № 2/357/2609/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2026 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді – Кошель Б. І. ,
при секретарі – Кардаш О. Р.,
за участі представника позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача - ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 міста Біла Церква за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, - 

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2025 року ОСОБА_3 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, в якому просив: 1) розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який зареєстровано 18.06.1994 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 712; 2) в порядку поділу спільного майна подружжя: визнати за ОСОБА_3 право власності на двокімнатну квартиру загальною площею 53,0 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_4 право власності на: - однокімнатну квартиру загальною площею 34,9,0 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; - гараж, загальною площею 27,1 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , гаражно-будівельний кооператив «Шляховик», гараж НОМЕР_1 ; - транспортний засіб RENAULT TRAFIC, VIN НОМЕР_2 , 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 ; 3) стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.
В обгрунтування позовних вимог зазначено, що 18.06.1994 між сторонами був укладений шлюб. Під час перебування у шлюбних відносинах, у них народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне сімейне життя з Відповідачкою не склалося. У стосунках зникли почуття поваги один до одного, взаєморозуміння та любові. Шлюбні відносини фактично припинились з березня 2022 року, коли з початком широкомасштабного вторгнення росії в Україну, відповідачка разом із сином виїхала до Королівства Бельгія, де й проживає на даний час, і повертатися не збирається. Наразі кожен з них живе власним життям та має свої інтереси. Спільне господарство сторони не ведеться. Фактично їхня сім`я перестала існувати, а шлюб носить формальний характер. За таких умов позивач вважає, що збереження сім`ї неможливе та суперечить його інтересам. Під час перебування у шлюбних відносинах, сторонами було придбано: - транспортний засіб RENAULT TRAFIC, VIN НОМЕР_2 , 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_4 від 05.01.2012 року, право власності зареєстровано на ОСОБА_3 , ринкова вартість складає 297 630,00 грн; - гараж, загальною площею 27,1 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 18.11.2011 року, право власності зареєстровано на ОСОБА_3 , ринкова вартість складає 202 000,00 грн; - двокімнатну квартиру загальною площею 53,0 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 03.04.2012 року, право власності зареєстровано на ОСОБА_3 , ринкова вартість складає 1 498 000,00 грн; - однокімнатну квартиру загальною площею 34,9,0 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 19.05.2017 року, право власності зареєстровано на ОСОБА_4 , ринкова вартість складає 998 000,00 грн. Відповідно до статті 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Отже, для уникнення непорозумінь, дотримання інтересів сторін при поділі спільного майна та визначення ціни позову, на замовлення позивача було проведено оцінку ринкової вартості набутого у шлюбі майна. Позивач зазначає, що ним запропоновано здійснити такий поділ майна, який би унеможливив в майбутньому будь-які суперечки щодо порядку користування ним.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.08.2025, головуючим суддею визначено Кошеля Б.І. та матеріали передані для розгляду. 
Ухвалою від 24 вересня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі.
Ухвалою суду від 07 квітня 2026 року відмовлено у поновленні строку на подання зустрічного позову та у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації за спільно нажите майно до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації за спільно нажите майно повернуто позивачу.
Ухвалою суду від 07 квітня 2026 року, занесеною до протоколу підготовчого судового засідання, закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи до розгляду по суті на 28 квітня 2026 року.
В судовому засіданні представник позивача – адвокат Капустін В. В. підтримав позовні вимоги та надав пояснення. Крім того, представник заявив про зміну варіанту поділу майна подружжя, а саме просив: 1) визнати за ОСОБА_4 право власності на двокімнатну квартиру загальною площею 53,0 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) визнати за ОСОБА_3 право власності на: однокімнатну квартиру загальною площею 34,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; гараж, загальною площею 27,1 кв.м, який розташований за адресою: Київська обл., вул. Глиняна, 51-Б, гаражно-будівельний кооператив «Шляховик», гараж НОМЕР_1 ; транспортний засіб RENAULT TRAFIC, VIN НОМЕР_2 , 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 »; 3) інші позовні вимоги залишити без змін. Відповідна заява була подана до суду та зареєстрована канцелярією суду 28.04.2026 р. за вх..№26878. Заява мотивована тим, що представник відповідача в судовому засіданні запропонував інший варіант поділу майна подружжя, який би повністю задовольнив ОСОБА_4 . Зокрема, з огляду на те, що ОСОБА_4 проживає разом з сином, то в її інтересах було б набути одноосібне право власності на двокімнатну квартиру, тоді як однокімнатну квартиру, автомобіль та гараж виділити у власність ОСОБА_3 . Для Позивача принциповим є не варіант поділу спільного майна, а унеможливлення суперечок щодо порядку користування цим майном в майбутньому, а тому, для врахування інтересів відповідача, виникла необхідність в уточненні способу (варіанту) його розподілу.
В судовому засіданні представник відповідача – адвокат Янко С. М. надав пояснення, а саме, позовні вимоги в частині розірвання шлюбу просив задовольнити. В частині позовних вимог щодо поділу майна подружжя заперечував, вважаючи заявлений позивачем у позові варіант поділу майна несправедливим та зазначив, що ОСОБА_4 проживає разом з сином, то в її інтересах було б набути одноосібне право власності на двокімнатну квартиру, тоді як однокімнатну квартиру, автомобіль та гараж виділити у власність ОСОБА_3 . З уточненим варіантом поділу майна подружжя погодився, а саме не заперечував щодо: 1) визнання за ОСОБА_4 право власності на двокімнатну квартиру загальною площею 53,0 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) визнання за ОСОБА_3 право власності на: однокімнатну квартиру загальною площею 34,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; гараж, загальною площею 27,1 кв.м, який розташований за адресою: Київська обл., вул. Глиняна, 51-Б, гаражно-будівельний кооператив «Шляховик», гараж НОМЕР_1 ; транспортний засіб RENAULT TRAFIC, VIN НОМЕР_2 , 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 ». Просив покласти судові витрати на позивача.
Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Судом встановлено, що сторони 18 червня 1994 року зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис за № 712, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_5 .
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_6 .
Зі змісту позовної заяви слідує, що підставою для розірвання шлюбу є те, що сторони припинили подружні відносини, мають різні інтереси та погляди на життя та сімейні обов`язки, не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних стосунків. Позивач зазначив, що збереження сім`ї неможливе і дане суперечить його інтересам, сім`я розпалася остаточно.
Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Частина 2 ст. 112 СК України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.
На підставі викладеного, враховуючи позицію позивача щодо розірвання шлюбу, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя сторін і збереження їхнього шлюбу є недоцільним, і це суперечить інтересам позивача.
Враховуючи те, що збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, при наявності бажання обох сторін, суд вважає за можливе шлюб між сторонами розірвати, оскільки підстави для його збереження відсутні, на що було вказано вище в рішенні.
Щодо позовної вимоги про поділ майна подружжя суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що за час шлюбу сторонами набуто наступне спільне майно, а саме: 
- транспортний засіб RENAULT TRAFIC, VIN НОМЕР_2 , 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_4 від 05.01.2012, право власності зареєстровано на ОСОБА_3 ;
- гараж, загальною площею 27,1 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 18.11.2011, право власності зареєстровано на ОСОБА_3 ;
- двокімнатна квартира загальною площею 53,0 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 03.04.2012, посвідченим приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Губенко Т. А., зареєстрованого в реєстрі за №1092, право власності зареєстровано на ОСОБА_3 ;
- однокімнатна квартира загальною площею 34,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 19.05.2017, посвідченим приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О. С., зареєстрованого в реєстрі за №931, право власності зареєстровано на ОСОБА_4 .
Одже, як встановлено судом, зазначене вище майно було набуте в період шлюбу.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч.3 cm. 368 ЦК), відповідно до частин 2,3 cт. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово- будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
З огляду на встановлені під час судового розгляду обставини та оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до висновку, що майно, придбане сторонами у шлюбі та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що не заперечувалося сторонами.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
В свою чергу, за правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
При цьому, відповідно до ч.1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Виходячи із викладеного, враховуючи позицію сторін щодо позовних вимог про поділ майна подружжя, суд вважає за необхідне поділити майно між сторонами наступним чином.
У порядку поділу майна подружжя припинити режим спільної сумісної власності та визнати право особистої приватної власності за ОСОБА_3 на наступне майно: однокімнатну квартиру загальною площею 34,9,0 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; гараж, загальною площею 27,1 кв.м, який розташований за адресою: Київська обл., вул. Глиняна, 51-Б, гаражно-будівельний кооператив «Шляховик», гараж НОМЕР_1 ; транспортний засіб RENAULT TRAFIC, VIN НОМЕР_2 , 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 .
У порядку поділу майна подружжя припинити режим спільної сумісної власності та визнати право особистої приватної власності за ОСОБА_4 на наступне майно: двокімнатну квартиру загальною площею 53,0 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
При цьому це не свідчить про вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.
Указане узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду 14 лютого 2024 року у справі № 752/18272/18, відповідно до якого, при вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц, провадження № 61-6575св19, від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20, провадження № 61-1714св22, від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20 (провадження № 61-7951св23).
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізовуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції).
За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі, керуючись завданнями цивільного судочинства щодо справедливого розгляду і вирішення цивільних справ, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя є такими, що підлягають задоволенню.
Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.
Судовий збір збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом (ст. 1 Закону України «Про судовий збір»).
Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до п. 1 ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача.
При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 10295,20 грн.
Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, то з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати по справі, які складаються з судового збору за подачу позову в розмірі 10295,20 грн.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 76, 81, 142, 258, 259, 264, 265, 268, 274-279, 354, 355 ЦПК України, суд –

У Х В А Л И В :
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, - задовольнити.
Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зареєстрований 18 червня 1994 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис за № 712, - розірвати.
У порядку поділу майна подружжя припинити режим спільної сумісної власності та визнати право особистої приватної власності на наступне майно:
за ОСОБА_3 на однокімнатну квартиру загальною площею 34,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; гараж, загальною площею 27,1 кв.м, який розташований за адресою: Київська обл., вул. Глиняна, 51-Б, гаражно-будівельний кооператив «Шляховик», гараж НОМЕР_1 ; транспортний засіб RENAULT TRAFIC, VIN НОМЕР_2 , 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 ;
за ОСОБА_4 на двокімнатну квартиру загальною площею 53,0 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 10295,20 грн.
Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Київського апеляційного суду учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса: АДРЕСА_5 ; РНОКПП: НОМЕР_7 .
Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; адреса: АДРЕСА_5 ; РНОКПП: НОМЕР_8 .
Повний текст рішення складено 05 травня 2026 року 

Суддя 	Б. І. Кошель