ф
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 160/31220/24
адміністративне провадження № К/990/7643/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Чиркіна С.М. та Шарапи В.М., розглянувши у письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу № 160/31220/24
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа СБ»
до Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці 
про визнання протиправною та скасування постанови, 
за касаційною скаргою Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду (у складі судді Ремез К.І.) від 26 травня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду (у складі колегії суддів Дурасової Ю.В., Божко Л.А., Лукманової О.М.) від 01 грудня 2025 року
УСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1. У листопаді 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Альфа СБ» (далі - ТОВ «Альфа СБ», позивач) звернулося до суду з позовом до Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (далі - Держпраці, відповідач), в якому просило визнати протиправною та скасувати постанову Держпраці від 03 жовтня 2024 року № ЗХ/ЛВ/9130/085/ЗХ/ЛВ/20496/П085/СВ-ФС про накладення штрафу у розмірі 3 360 000 грн.
2. На обґрунтування позовних вимог ТОВ «Альфа СБ» зазначало, що Держпраці не повідомило його про проведення позапланової перевірки на предмет дотримання законодавства про працю в частині виконання вимог припису від 02 квітня 2024 року № ЗХ/ЛВ/9130/085/П та про наявність самого припису, у зв`язку з чим Товариство було позбавлене можливості надати відповідні пояснення та документи. 
Позивач звертав увагу на те, що за наслідками першого позапланового заходу державного нагляду (контролю), проведеного Держпраці у квітні 2024 року, ним було отримано лише акт перевірки без будь-якого припису, а ухвалену за результатами цієї перевірки постанову Галицького районного суду м. Львова від 01 липня 2024 року у справі № 461/4144/24 про притягнення керівника ТОВ «Альфа СБ» до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), було скасовано постановою Львівського апеляційного суду від 30 липня 2024 року з направленням матеріалів справи до Держпраці для належного оформлення у зв`язку з неможливістю встановити з протоколу про адміністративне правопорушення прізвища, імена та по батькові частини осіб; відсутністю документів, що посвідчують цих осіб, а також відсутністю доказів допуску їх до роботи. Відповідач не усунув зазначені недоліки матеріалів провадження та повторно не направив до суду документи після їх дооформлення, виніс оскаржувану постанову про накладення штрафу за повторне, протягом двох років з дня виявлення, порушення вимог частини четвертої статті 24 КЗпП України, вимог постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 413 «Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту» (далі - Постанова КМУ № 413).
В оскаржуваній постанові Держпраці зазначено перелік із 14 осіб, яких позивач начебто допустив до роботи без оформлення трудових відносин, а розмір штрафу обчислено як 30-кратний розмір мінімальної заробітної плати за кожну таку особу (30 х 8000 х 14 = 3 360 000 грн). 
Водночас частину зазначених осіб неможливо ідентифікувати, оскільки їх наведено лише за іменем (зокрема, «пан ОСОБА_4», «пан ОСОБА_5»), що унеможливлює встановлення як самих осіб, так і будь-якого їх відношення до ТОВ «Альфа СБ». З огляду на те, що місцем перевірки зазначено розташування відділень Акціонерного товариства «Укрпошта» (далі - АТ «Укрпошта»), позивач припускав, що до постанови могли бути внесені сторонні особи, та, на його переконання, відповідач не підтвердив як існування кожної з цих осіб, так і наявність у них правовідносин із позивачем, попри те, що ці відомості становлять об`єктивну сторону можливого правопорушення та є підставою для розрахунку штрафу. Крім того, з сімома з чотирнадцяти перерахованих в постанові осіб ТОВ «Альфа СБ» уклало цивільно-правові договори. 
Враховуючи, що Держпраці склало акт перевірки 31 липня 2024 року, то строк накладення штрафу сплинув 16 вересня 2024 року, тоді як постанова № ЗХ/ЛВ/9130/085/ЗХ/ЛВ/20496/П085/СВ-ФС була винесена з пропуском строку, 03 жовтня 2024 року. 
3. Відповідач не визнав позов та у відзиві зазначав, що за результатами проведення з 01 по 02 квітня 2024 року позапланової перевірки ТОВ «Альфа СБ» на предмет додержання законодавства про працю в частині виявлення неоформлених трудових відносин 02 квітня 2024 року було складено акт перевірки № ЗХ/ЛВ/9130/085 та винесено припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю № ЗХ/ЛВ/9130/085/П у строк до 06 травня 2024 року. Оскільки у вказаний строк ТОВ «Альфа СБ» не надало Держпраці документи на підтвердження усунення виявлених порушень. З 18 липня 2024 року на підставі наказу від 16 липня 2024 року № 369/ЗХ-ЗК та направлення від 16 липня 2024 року № ЗХ/1/11132-24 інспектори праці здійснили повторний захід державного контролю для перевірки виконання вимог припису Держпраці від 02 квітня 2024 року № ЗХ/ЛВ/9130/085/П, у ході якого встановили, що зазначені в акті перевірки від 02 квітня 2024 року № ЗХ/ЛВ/9130/085 дев`ять осіб продовжують виконувати трудову функцію без належного оформлення трудових відносин та що ТОВ «Альфа СБ» надалі допускає до роботи працівників без укладення трудових договорів. На момент повторної перевірки ТОВ «Альфа СБ» задіяло 14 охоронців для охорони об`єктів АТ «Укрпошта», які не перебували з Товариством у трудових правовідносинах, у зв`язку з чим Держпраці 18 липня 2024 року скерувало на адресу позивача вимогу надати до 30 липня 2024 року документи, необхідні для проведення заходу державного контролю. Однак станом на 31 липня 2024 року ТОВ «Альфа СБ» не надало будь-яких підтверджуючих документів, а засобами відеозйомки зафіксовано, що особа, іменована ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 працюють у позивача за графіком «доба через три» та отримують кошти на банківські картки. У ході здійснення заходу державного нагляду (контролю) позивач не надавав цивільно-правові договори та акти прийому-передачі наданих послуг. У розділі 5 додатку А класифікатора професій ДК 003:2010, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 28 липня 2010 року № 327, передбачено професію охоронник, охоронець за кодом 5169, що, на думку відповідача, свідчить про обов`язок суб`єкта господарювання, який здійснює охоронну діяльність, укладати з фізичними особами саме трудові договори. Встановлений у пункті 3 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509, 45-денний строк розгляду справи про накладення штрафу, на думку Держпраці, обчислюється з дати одержання документів, а не з дати складання акта за результатами перевірки. 
4. У додаткових поясненнях Держпраці зазначало, що ТОВ «Альфа СБ» не скористалося з 22 по 30 липня 2024 року правом отримати вимогу від 18 липня 2024 року про надання документів. Львівський апеляційний суд постановою від 30 липня 2024 року у справі № 461/4144/24 не визнавав керівника ТОВ «Альфа СБ» невинуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, а лише повернув Держпраці матеріали провадження для належного оформлення.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
5. Дніпропетровський окружний адміністративний суд рішенням від 26 травня 2025 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року, задовольнив позов.
6. Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що ТОВ «Альфа СБ» не вчинило повторно порушення для застосування штрафу, оскільки на момент винесення постанови про накладення штрафу відсутнє остаточне судове рішення у справі про адміністративне правопорушення щодо керівника ТОВ «Альфа СБ», а матеріали цієї справи були направлені для належного оформлення; з огляду на це суди попередніх інстанцій вважали недоведеним первісне порушення, необхідне для кваліфікації наступного порушення як повторного. Також суди виходили з того, що відповідач не довів факт допуску ТОВ «Альфа СБ» фізичних осіб до роботи без оформлення трудових відносин, а з наданих ним доказів неможливо достеменно встановити, які саме особи були допущені до роботи та за якими ідентифікуючими ознаками (прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків, адреса реєстрації тощо) їх можливо ідентифікувати, при цьому наведений у постанові про накладення штрафу перелік осіб є припущенням. 
Надані відповідачем відеозаписи не містять відомостей про дату та місце їх проведення, присутніх на них осіб належним чином не ідентифіковано, а їхні пояснення є суперечливими, зокрема щодо форми власності та місцезнаходження підприємства (плутають Донецьку та Дніпропетровську області), що не дає змоги дійти беззаперечного висновку про допуск цих осіб до роботи саме позивачем без належного оформлення трудових відносин. Фотокопії списків, графіків та журналів суди оцінили критично, оскільки за ними неможливо ідентифікувати дату, час і місце їх вилучення, а також їх належність до позивача. Також суди попередніх інстанцій виходили з того, що керівник ТОВ «Альфа СБ» не відмовлявся від підпису на складених відповідачем документах, оскільки був відсутнім у час та в місці їх складання.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
7. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, Держпраці подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року, і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
8. На обґрунтування касаційної скарги відповідач зазначає, що суди першої і апеляційної інстанцій неправильно застосували положення статей 21, 24 КЗпП України, статті 11 Закону України від 22 березня 2012 року № 4616-VI «Про охоронну діяльність» (далі - Закон № 4616-VI), Постанови КМУ № 413, порушили положення статті 90 КАС України, а також не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, викладені у постановах від 16 червня 2020 року у справі № 815/5427/17, від 02 липня 2020 року у справі № 809/164/17, від 02 лютого 2021 року у справі № 0540/5987/18-а, від 26 лютого 2024 року у справі № 120/3017/21-а (про те, що надання трудовому договору форми цивільно-правового перешкоджає реалізації права особи на працю та соціальний захист); у постановах від 09 липня 2020 року у справі № 821/851/17, від 21 лютого 2024 року у справі № 580/2046/21 (про необхідність укладення трудових договорів з працівниками охорони); у постановах від 28 жовтня 2021 року у справі № 329/1218/16-а (про недостатність для визнання протиправною постанови лише покликання на порушення процедури повідомлення про розгляд справи); у постановах від 13 квітня 2022 року у справі № 1940/1785/18, від 08 листопада 2023 року у справі № 520/1951/2020, від 13 березня 2024 року у справі № 0840/3101/18 (про те, що ухилення особи, яка притягується до відповідальності, від одержання повідомлення про розгляд справи, не може бути підставою для скасування постанови про накладення штрафу).
Предметом наданих позивачем до суду цивільно-правових договорів є процес праці (охоронна діяльність триваючого характеру), а не кінцевий результат, що притаманне трудовим, тоді як для здійснення охоронної діяльності, на думку скаржника, закон визначає укладення саме трудового договору.
Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що позивач з 22 липня 2024 року не отримував на пошті вимогу Держпраці від 18 липня 2024 року про витребування документів та надання документів у встановлений строк, а про розгляд 03 жовтня 2024 року справи про накладення штрафу ТОВ «Альфа СБ» було поінформовано 24 вересня 2024 року, а відтак позивач мав можливість забезпечити явку свого представника, надати пояснення або клопотати про відкладення розгляду справи; при цьому, можливе неналежне виконання АТ «Укрпошта» своїх зобов`язань не звільняє позивача від виконання вимог інспектора праці. 
Також зазначає, що ТОВ «Альфа СБ» не оскаржувало припис про усунення виявлених порушень від 02 квітня 2024 року № ЗХ/ЛВ/9130/085/П, а повторність вчинення позивачем порушення визначається актом перевірки, складеним за результатами перевірки, та приписом про усунення виявлених порушень, а не судовим рішенням у справі № 461/4144/24.
Ідентифікація осіб та встановлення їхніх паспортних даних не входить до повноважень інспекторів праці, які наділені правом одержувати усні пояснення та фіксувати проведення заходу засобами аудіо- та відеотехніки. 
Суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили умови наданих позивачем цивільно-правових угод, а засвідчені кваліфікованим електронним підписом відеоматеріали є належними та допустимими доказами в розумінні статей 73, 74 КАС України, фіксують свідчення осіб, що працюють у ТОВ «Альфа СБ» та підтвердили, що здійснюють охорону, назвали свій графік роботи та факт отримання заробітної плати; ці особи розписувалися в журналах чергувань, а на об`єкті АТ «Укрпошта» (м. Львів, вул. Городоцька, 284) виявлено графік несення служби охоронників за червень-липень 2024 року.
9. ТОВ «Альфа СБ» подало відзив, у якому просило залишити касаційну скаргу Держпраці без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року без змін, обґрунтовуючи це тим, що мотиви та висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо застосування норм матеріального і процесуального права не суперечать наведеним касатором висновкам Верховного Суду. 
Розраховуючи штраф, відповідач використав нічим не підтверджені відомості про начебто наявність трудових відносин позивача з певними особами. Відеофіксація стосувалася лише кількох осіб, а не 14, при цьому відповідач не пояснив, звідки взялася кількість у 14 осіб і чому вони мали відносини саме з позивачем; частину осіб зазначено лише на ім`я («пан ОСОБА_4 », «пан ОСОБА_5 »), і вони жодного відношення до позивача не мають. Фотокопії списків, графіків та журналів, а також «Поточний список працівників страхувальника» не засвідчені й не містять відомостей про джерело походження; наданий «Графік несення служби» має дату формування 01 серпня 2024 року та джерело Gmail, тобто здобутий поза межами перевірки, що завершилася складанням акта 31 липня 2024 року, і до того ж стосується ПП «Альфа СБ», а не ТОВ «Альфа СБ»; відповідач не надав оригіналів цих доказів, що, на думку позивача, свідчить про недопустимість таких доказів. Зазначення в постанові особи « ОСОБА_6 » замість « ОСОБА_7 », яке відповідач визнав технічною помилкою, ставить під сумнів спосіб встановлення осіб, щодо яких відповідач стверджував, що були наявні трудові відносини. 
Процесуальні дії у справі та клопотання учасників справи
10. 19 лютого 2026 року Держпраці подало до Верховного Суду касаційну скаргу.
11. Верховний Суд ухвалою від 04 березня 2026 року відкрив касаційне провадження. 
12. 16 березня 2026 року ТОВ «Альфа СБ» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу.
13. Верховний Суд ухвалою від 16 червня 2026 року призначив справу до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів з 17 червня 2026 року.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
14. Суди попередніх інстанцій на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановили, що Держпраці у період з 01 по 02 квітня 2024 року провело позаплановий захід державного нагляду (контролю) у формі перевірки додержання ТОВ «Альфа СБ» законодавства про працю, за результатами якого склало акт від 02 квітня 2024 року № ЗХ/ЛВ/9130/085 та винесло припис про усунення виявлених порушень від 02 квітня 2024 року № ЗХ/ЛВ/9130/085/П, установивши строк його виконання до 06 травня 2024 року.
15. На підставі наказу від 16 липня 2024 року № 369/ЗХ-ЗК та направлення від 16 липня 2024 року відповідач з 18 по 31 липня 2024 року провів позапланову перевірку додержання ТОВ «Альфа СБ» законодавства про працю в частині виконання вимог припису від 02 квітня 2024 року № ЗХ/ЛВ/9130/085/П. 
16. 18 липня 2024 року Держпраці скерувало на адресу ТОВ «Альфа СБ» вимогу № ЗХ/ЛВ/20496/085/НД про надання документів у строк до 15:00 30 липня 2024 року.
17. 31 липня 2024 року Держпраці за результатами заходу контролю склало акт перевірки № ЗХ/ЛВ/9130/085/ЗХ/ЛВ/20496/П085 та винесло припис про усунення виявлених порушень від 31 липня 2024 року № ЗХ/ЛВ/9130/085/ЗХ/ЛВ/20496/П085/П. У цьому акті відповідач зафіксував повторне, протягом двох років з дня виявлення порушення, порушення вимог частини четвертої статті 24 КЗпП України та вимог Постанови КМУ № 413, яке полягало в тому, що ТОВ «Альфа СБ» і надалі використовує працю найманих осіб (охоронців) без належного оформлення трудових відносин, а саме: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , особу, іменовану ОСОБА_26, ОСОБА_18 , особу, іменовану ОСОБА_24, ОСОБА_19 .
18. 03 жовтня 2024 року Держпраці винесло постанову № ЗХ/ЛВ/9130/085/ЗХ/ЛВ/20496/П085/ СВ-ФС, якою наклало на ТОВ «Альфа СБ» штраф у розмірі 3 360 000 грн, з розрахунку 30-кратного розміру мінімальної заробітної плати за кожну з 14 осіб, перерахованих в акті перевірки від 31 липня 2024 року № ЗХ/ЛВ/9130/085/ЗХ/ЛВ/20496/П085.
19. Вважаючи зазначену постанову протиправною, ТОВ «Альфа СБ» звернулося до суду з позовом.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка висновків судів попередніх інстанцій і доводів учасників справи
20. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також враховуючи межі касаційного перегляду справи, визначені статтею 341 КАС України, Верховний Суд виходить із такого.
21. Згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
22. Відповідно до частин першої, другої і третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
23. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
24. Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
25. Зазначеним вимогам процесуального закону рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року та постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року не відповідають, а викладені у касаційній скарзі доводи є частково обґрунтованими з огляду на таке.
26. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
27. Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України від 17 лютого 2022 року № 2073-IX «Про адміністративну процедуру» (далі - Закон № 2073-IX) здійснення адміністративним органом дискреційного повноваження вважається законним у разі дотримання таких умов: 1) дискреційне повноваження передбачено законом; 2) дискреційне повноваження здійснюється у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законом; 3) правомірний вибір здійснено адміністративним органом для досягнення мети, з якою йому надано дискреційне повноваження, і відповідає принципам адміністративної процедури, визначеним цим Законом; 4) вибір рішення адміністративного органу здійснюється без відступлення від попередніх рішень, прийнятих тим самим адміністративним органом в однакових чи подібних справах, крім обґрунтованих випадків.
28. Згідно з частиною третьою статті 11 Закону № 2073-IX адміністративний орган зобов`язаний використовувати свої повноваження з метою, з якою такі повноваження надані. Мета, з якою надано повноваження, визначається законом або випливає з його положень.
29. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди, відповідно до частини другої статті 2 КАС України, перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
30. Таким чином, суд здійснює перевірку рішень суб`єктів владних повноважень на предмет їх відповідності вимогам закону, дотримання меж повноважень та встановленого порядку, а також забезпечення принципу пропорційності. Водночас суд не наділений повноваженнями самостійно визначати доцільність обраного адміністративним органом заходу реагування чи замінювати його на інший, оскільки це перебуває в дискреційних повноваженнях органу.
31. Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду щодо визначення поняття «дискреційні повноваження», викладеними у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 825/602/17 та від 22 серпня 2018 року у справі № 826/10548/17.
32. Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, а стаття 45 Основного Закону закріплює право на відпочинок кожного, хто працює, яке забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час; максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
33. Право на працю закріплене також у статті 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права 1966 року.
34. Укладаючи трудовий договір з роботодавцями, громадяни реалізують своє конституційне право на працю, добровільно вступають у трудові правовідносини, набуваючи конкретних трудових прав і обов`язків; трудовий договір є основним юридичним фактом, із яким пов`язано виникнення, зміна чи припинення трудових правовідносин (перше та друге речення абзацу другого пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 9 липня 1998 року № 12-рп/98; абзац третій пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07 лютого 2023 року № 1-р/2023).
35. Пункт другий частини п`ятої статті 50 Закону України від 05 липня 2012 року № 5067-VI «Про зайнятість населення» визначає, що роботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин.
36. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина четверта статті 24 КЗпП України). 
37. Державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, відповідно до частини першої статті 259 КЗпП України, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та його територіальні органи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. 
38. Відповідно до абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення.
39. Згідно з абзацом третім частини другої статті 265 КЗпП України за вчинення порушення, передбаченого абзацом другим цієї частини, повторно протягом двох років з дня виявлення порушення штраф застосовується у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення.
40. Таким чином, фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору визначається повторним порушенням, якщо первинне діяння того самого виду було виявлене та зафіксоване уповноваженим органом у встановленому порядку, а нове діяння вчинене тим самим роботодавцем протягом двох років з дня такого виявлення, незалежно від повторного виявлення тих самих осіб, які працюють неофіційно. 
41. Отже, ознака повторності за абзацом третім частини другої статті 265 КЗпП України пов`язується з повторним вчиненням тим самим роботодавцем протягом двох років з дня виявлення первинного порушення того самого виду, а не з тотожністю осіб, стосовно яких таке порушення було виявлено. Тому повторне використання праці навіть інших, ніж під час першого заходу державного нагляду (контролю), неоформлених працівників утворює ознаку повторності, а збіг частини осіб лише додатково підтверджує триваючий характер протиправної поведінки роботодавця. Розмір штрафу при цьому обчислюється за кожного працівника, стосовно якого порушення виявлено саме під час повторного заходу державного нагляду (контролю). 
42. У справі, що розглядається, Держпраці з 18 по 31 липня 2024 року здійснило захід державного нагляду (контролю) щодо ТОВ «Альфа СБ» з підстави, передбаченої абзацом 5 частини першої статті 6 Закону України від 05 квітня 2007 року № 877-V «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі - Закон № 877-V) - перевірка виконання суб`єктом господарювання приписів, розпоряджень або інших розпорядчих документів щодо усунення порушень вимог законодавства, виданих за результатами проведення попереднього заходу органом державного нагляду (контролю).
43. До цього Держпраці з 01 по 02 квітня 2024 року проводило позапланову перевірку ТОВ «Альфа СБ», за результатами якого склало акт перевірки від 02 квітня 2024 року № ЗХ/ЛВ/9130/085.
44. Проте суди першої та апеляційної інстанцій, не дослідивши акт перевірки та припис від 02 квітня 2024 року № ЗХ/ЛВ/9130/085/П, не з`ясували, які саме порушення законодавства про працю і стосовно яких осіб було виявлено за результатами першого заходу державного нагляду (контролю) та чи виконало ТОВ «Альфа СБ» вимоги цього припису у встановлений строк, з огляду на що дійшли передчасного висновку про недоведеність первинного порушення, що унеможливлює кваліфікацію наступного діяння як повторного відповідно до абзацу третього частини другої статті 265 КЗпП України.
45. Припис у розумінні частини восьмої статті 7 Закону № 877-V - це обов`язкова для виконання у визначені строки письмова вимога посадової особи органу державного нагляду (контролю) суб`єкту господарювання щодо усунення порушень вимог законодавства. При цьому, припис не передбачає застосування санкцій щодо суб`єкта господарювання. 
46. Тобто припис - це вид реагування контролюючого органу на виявлене порушення, зокрема у сфері трудових правовідносин, який фіксує сам факт порушення і зобов`язує суб`єкта господарювання усунути його у визначений строк.
47. Припис є розпорядчим документом, який породжує для суб`єкта господарювання обов`язок усунути зафіксовані в ньому порушення, а перевірка його виконання, відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону № 877-V, є підставою для проведення позапланового заходу.
48. Верховний Суд також звертає увагу, що припис є актом індивідуальної дії, на який поширюється презумпція правомірності рішень суб`єкта владних повноважень, тобто припис є чинним та обов`язковим до виконання, і не потребує додаткового підтвердження окремим судовим рішенням. Суб`єкт господарювання (роботодавець) вправі оскаржити припис у встановленому законом порядку. Якщо ж припис не оскаржено і не скасовано, його невиконання є підставою для проведення позапланового заходу з перевірки виконання припису (абзац п`ятий частини першої статті 6 Закону № 877-V), а повторне виявлення під час такого заходу порушення того самого виду протягом двох років з дня виявлення первинного порушення може утворювати ознаку повторності за умови встановлення судами змісту первинного порушення, зафіксованого приписом, та належної перевірки фактичних обставин нового порушення.
49. Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що припис від 02 квітня 2024 року № ЗХ/ЛВ/9130/085/П, винесений Держпраці за результатами проведеного з 01 по 02 квітня 2024 року першого позапланового заходу державного нагляду (контролю), у судовому порядку не оскаржувався і не був скасований, не є предметом позову в цій справі, тобто його законність у межах цього спору не спростована.
50. Такий припис у межах цієї справи підлягає дослідженню лише щодо факту його винесення, змісту зафіксованого ним первинного порушення (виду), а також стану виконання позивачем вимог цього припису, тобто обставин, що мають значення для встановлення ознаки повторності за абзацом третім частини другої статті 265 КЗпП України та наявності підстав для проведення повторного заходу державного нагляду (контролю). Натомість законність (правомірність) самого припису предметом цього спору не є і самостійній перевірці в межах цієї справи не підлягає, оскільки на нього поширюється презумпція правомірності рішень суб`єкта владних повноважень, а належним способом її спростування є оскарження припису у встановленому законом порядку.
51. Водночас неоскарження припису не звільняє суд від дослідження його змісту як фактичної передумови повторності, зокрема виду первинного порушення, кола встановлених обставин та стану виконання вимог припису.
52. Також суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що повернення постановою Львівського апеляційного суду від 30 липня 2024 року у справі № 461/4144/24 матеріалів провадження про адміністративне правопорушення щодо керівника ТОВ «Альфа СБ» для належного оформлення є підставою вважати, що наслідки проведення первинного позапланового заходу державного нагляду (контролю) не настали, не врахувавши, що непритягнення керівника Товариства до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 41 КУпАП, не спростовує факту проведення Держпраці перевірки та чинності припису, винесеного 02 квітня 2024 року за результатами її проведення.
53. Відсутність самостійного оскарження припису не давала судам підстав ігнорувати його юридичне значення для оцінки повторності, однак вимагала дослідження його змісту, обсягу зафіксованого первинного порушення та стану виконання. 
54. Дійшовши протилежного висновку через відсутність судового рішення у справі № 461/4144/24, яким керівника ТОВ «Альфа СБ» було притягнено до відповідальності, суди попередніх інстанцій необґрунтовано вважали, що ТОВ «Альфа СБ» формально не могло відповідати за порушення законодавства про працю, передбачене абзацом третім частини другої статті 265 КЗпП України, у зв`язку з відсутністю повторності порушення, помилково пов`язавши повторність з ухваленням судового рішення, а не з виявленням первинного порушення уповноваженим органом.
55. Також суди попередніх інстанцій виходили з недоведеності фактичного допуску ТОВ «Альфа СБ» працівників до роботи без оформлення трудового договору.
56. Розмежовуючи трудові та цивільно-правові відносини, слід керуватися положеннями частини першої статті 21 КЗпП України, з огляду на які трудовим договором є угода, за якою працівник зобов`язується виконувати визначену цією угодою роботу з визначеної професії, спеціальності, кваліфікації або посади, а роботодавець - виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи. Натомість за договором про надання послуг (стаття 901 Цивільного кодексу України) виконавець на власний ризик і власними засобами надає послугу, спрямовану на досягнення визначеного результату. 
57. Відповідно до пунктів 3, 5 частини першої статті 29 КЗпП України до початку роботи роботодавець зобов`язаний в узгоджений із працівником спосіб поінформувати працівника про права та обов`язки, умови праці і правила внутрішнього трудового розпорядку або умови встановлення режиму роботи, тривалість робочого часу і відпочинку, а також про положення колективного договору (у разі його укладення).
58. Верховний Суд у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 0540/5987/18-а сформулював правову позицію, згідно з якою для трудових відносин характерно: систематична виплата заробітної плати за процес праці (а не її результат); підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку; виконання роботи за професією (посадою), визначеною Національним класифікатором України ДК 003:2010 «Класифікатор професій», затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28 липня 2010 року № 327; обов`язок роботодавця надати робоче місце; дотримання правил охорони праці на підприємстві, в установі, організації тощо.
59. У постанові від 20 січня 2023 року у справі № 824/849/18-а Верховний Суд додатково вказав, що ознаками трудового договору є: праця юридично несамостійна, що протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи) шляхом виконання вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій.
60. Тобто основними ознаками, що відрізняють трудові відносини від цивільно-правових, є виконання працівником трудової функції (а не індивідуально визначеного обсягу робіт), її триваючий характер та здійснення в інтересах і під організаційним контролем роботодавця з підпорядкуванням внутрішньому трудовому розпорядку, тоді як метою цивільно-правового договору є отримання визначеного матеріального результату, з настанням якого договір вважається виконаним. 
61. При цьому без оформлених трудових відносин особа (працівник) позбавляється конституційних гарантій, передбачених, зокрема, статтями 43 та 45 Конституції України (постанова Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі № 0540/8959/18-а).
62. Верховний Суд у постанові від 21 листопада 2025 року у справі № 140/10379/24 звертав увагу судів на те, що відсутність оформлених трудових відносин саме собою не свідчить про їх відсутність як таку, а навпаки, може свідчити про порушення частини четвертої статті 24 КЗпП України (допуск до роботи без укладення трудового договору та без повідомлення податкового органу). Використання конструкції, за якою підприємство укладає договір з суб`єктом господарювання, який, у свою чергу, залучає фізичну особу для фактичного виконання робіт, створює передумови для: уникнення сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, військового збору, податку на доходи фізичних осіб; позбавлення працівника гарантій, передбачених трудовим законодавством (оплата відпусток, лікарняних, вихідної допомоги тощо); ухилення від відповідальності за порушення вимог законодавства про працю; створення штучних перешкод для реалізації працівником своїх трудових прав.
63. При вирішенні цього спору суди повинні були також враховувати концепцію прихованого працевлаштування (deemed employment), відображену у пункті 13 Рекомендацій Міжнародної організації праці 2006 року щодо трудових відносин (№ 198), про те, що ознаками трудових відносин є, зокрема: виконання роботи відповідно до вказівок та під контролем іншої сторони; інтеграція працівника в організаційну структуру підприємства; виконання роботи виключно або переважно в інтересах іншої особи; виконання роботи особисто; виконання роботи відповідно до графіка або на робочому місці, яке вказується або погоджується стороною, яка її замовила; характерна тривалість/продовжуваність роботи; надання інструментів, матеріалів стороною, яка є замовником (постанова Верховного Суду від 20 серпня 2018 року у справі № 813/2520/16).
64. Тобто визначальним для розрізнення трудового та цивільно-правових договорів є не назва укладеного сторонами правочину, а фактичний зміст правовідносин. Формальне оформлення таких відносин цивільно-правовим договором не усуває обов`язку роботодавця виконати вимоги частини четвертої статті 24 КЗпП України, якщо за своїм реальним змістом ці відносини мають ознаки трудових.
65. ТОВ «Альфа СБ» у позовній заяві визнавало, що уклало цивільно-правові договори про надання послуг із сімома з чотирнадцяти зазначених в оскаржуваній постанові осіб - ОСОБА_20 , ОСОБА_14 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_23 . Предметом таких договорів було виконання робіт, зокрема пов`язаних зі спостереженням за територією, ідентифікацією та обліком осіб, які перетинають територію.
66. За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону № 4616-VI, охоронна діяльність - надання послуг з охорони власності та громадян;
суб`єкт охоронної діяльності - суб`єкт господарювання будь-якої форми власності, створений та зареєстрований на території України, що здійснює охоронну діяльність на підставі отриманої у встановленому порядку ліцензії;
охорона майна - діяльність з організації та практичного здійснення заходів охорони, спрямованих на забезпечення недоторканності, цілісності визначених власником і належних йому будівель, споруд, територій, акваторій, транспортних засобів, валютних цінностей, цінних паперів та іншого рухомого і нерухомого майна, з метою запобігання та/або недопущення чи припинення протиправних дій щодо нього, для збереження його фізичного стану, припинення несанкціонованого власником доступу до нього та забезпечення здійснення власником цього майна всіх належних йому повноважень стосовно нього;
персонал охорони - працівники, які безпосередньо виконують функції з охорони майна або фізичних осіб відповідно до свого кваліфікаційного рівня;
пропускний режим - установлений у межах об`єктів охорони порядок, який забезпечується комплексом організаційно-правових та інженерно-технічних заходів, що здійснюються з метою виключення можливості безконтрольного переміщення осіб, транспортних засобів і майна на об`єкти та з об`єктів охорони.
67. Тобто особи, які забезпечують пропускний режим, здійснюють спостереження за територією об`єкта, контролюють переміщення осіб і транспортних засобів, проводять їх ідентифікацію та облік, фактично виконують функції з охорони майна або фізичних осіб у розумінні Закону № 4616-VI.
68. Верховний Суд у постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 280/1380/19 у подібних правовідносинах, в якій вирішувалося питання можливості надання послуг з охорони майна за цивільно-правовими угодами, сформував правову позицію про те, що роботи, пов`язані з охоронною діяльністю, можуть виконуватися виключно працівниками за трудовими договорами, а не будь-якими особами за цивільно-правовими договорами, у зв`язку з тим, що саме роботодавець одержує дозвіл на виконання таких робіт і саме на нього покладаються вимоги щодо додержання правил охорони праці при здійсненні небезпечних робіт. Натомість правова природа цивільно-правового договору свідчить про те, що особа, яка виконує роботу, здійснює її на власний ризик і власними засобами. Встановлені чинним законодавством додаткові вимоги для охоронної діяльності направлені на додержання основних цінностей - збереження життя та здоров`я людини. Цю правову позицію Верховний Суд послідовно висловлював без відступу у постановах від 17 серпня 2023 року у справі № 280/6374/19, від 17 жовтня 2023 року у справі № 440/949/20 та від 27 березня 2024 року у справі № 440/2817/20.
69. Водночас у справі, що розглядається, суди першої та апеляційної інстанцій не встановили видів господарської діяльності ТОВ «Альфа СБ» за Класифікатором видів економічної діяльності (КВЕД), наявності у нього ліцензії на провадження охоронної діяльності, змісту договірних відносин з АТ «Укрпошта» щодо охорони відповідних об`єктів, а також, які саме функції виконували залучені фізичні особи на таких об`єктах за цивільно-правовими угодами. 
70. Без з`ясування цих обставин неможливо кваліфікувати відносини позивача із зазначеними в оскаржуваній постанові особами як цивільно-правові та перевірити застосовність до спірних правовідносин висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 28 вересня 2022 року у справі № 280/1380/19, від 17 серпня 2023 року у справі № 280/6374/19, від 17 жовтня 2023 року у справі № 440/949/20 та від 27 березня 2024 року у справі № 440/2817/20.
71. Зафіксовані відповідачем обставини виконання роботи (надання послуг) за графіком «доба через три», систематичне отримання коштів на банківські картки, виконання роботи на об`єктах, визначених позивачем, підлягали оцінці судами попередніх інстанцій у розрізі вказаних вище ознак трудових відносин і концепції прихованого працевлаштування, проте судові рішення такої оцінки не містять.
72. Також Верховний Суд наголошує, що відеофіксація заходу державного нагляду (контролю) є передбаченим законом способом збирання та закріплення доказів порушення законодавства про працю, а зафіксовані на відеозаписах пояснення осіб можуть бути самостійним джерелом доказової інформації про обставини їх допуску до роботи та підлягають оцінці в сукупності з іншими доказами.
73. Подавши такі записи до суду, відповідач реалізував покладений на нього частиною другою статті 77 КАС України обов`язок доказування правомірності свого рішення у спосіб, який об`єктивно був йому доступний.
74. Суди першої та апеляційної інстанцій безпосередньо не дослідили надані Держпраці відеозаписи та зафіксовані на них пояснення (показання) осіб, судові рішення не містять відомостей про відтворення відеозаписів у судовому засіданні, аналізу змісту пояснень кожної зафіксованої особи та мотивів прийняття або відхилення кожного з них, а обмежуються загальним висновком про суперечливість окремих пояснень.
75. Водночас немотивоване відхилення судами першої та апеляційної інстанцій наданої Держпраці відеофіксації могло призвести до неповного з`ясування обставин справи та неналежного виконання судами обов`язку оцінити всі докази у їх сукупності. 
76. Крім того, обов`язок суб`єкта владних повноважень довести правомірність свого рішення відповідно до статті 77 КАС України не означає, що факт використання неоформлених трудових відносин може підтверджуватися виключно паперовими документами роботодавця. 
77. У справах цієї категорії спорів саме відсутність або ненадання документів про належне оформлення трудових відносин є складовою механізму прихованого працевлаштування, тому суд має оцінювати в сукупності всі належні джерела доказової інформації, зокрема пояснення осіб, відеофіксацію заходу контролю, графіки чергувань, журнали та інші матеріали, здобуті під час перевірки, за правилами статей 73- 76 і 90 КАС України.
78. Відповідно до частини першої статті 99 КАС України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
79. Отже, відеозаписи, здійснені інспекторами праці під час заходу державного нагляду (контролю) та які містять зафіксовані пояснення осіб щодо виконання ними роботи охоронців на об`єктах АТ «Укрпошта», є електронними доказами в розумінні частини першої статті 99 КАС України. Дані про обставини, що мають значення для справи, у такому доказі містить сам відео- та звукозапис, а відомості про час його створення та цілісність встановлюються за метаданими відповідних файлів і кваліфікованим електронним підписом, яким ці файли засвідчено.
80. При цьому сама суперечливість пояснень зафіксованих на відеозаписах осіб, які неправильно зазначали форму власності підприємства та плутали його місцезнаходження, не могла бути оцінена судами ізольовано від інших доказів та не звільняла суди від обов`язку перевірити повідомлені такими особами відомості про виконання роботи, графік, отримання винагороди та особу, яка координувала допуск до роботи. Необізнаність особи з юридичними реквізитами суб`єкта господарювання є характерною саме для неоформлених трудових відносин і не спростовує повідомлених такою особою відомостей про виконання роботи, її графік, отримання винагороди та особу, яка координує допуск до роботи.
81. Водночас суди попередніх інстанцій, пославшись на неналежність і недопустимість відеозаписів, не з`ясували обставини їх створення, не допитали як свідків інспекторів праці, які здійснювали захід контролю, та не зіставили зміст записів із актом первинної перевірки від 02 квітня 2024 року, журналами чергувань і графіком несення служби, виявленим на об`єкті АТ «Укрпошта».
82. Оскільки розмір штрафу за абзацом третім частини другої статті 265 КЗпП України обчислено за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, неможливість повної ідентифікації окремих осіб (прізвище, ім`я, по батькові), наведених в оскаржуваній постанові лише за іменем, сама по собі, за наявності неспростованих свідчень цих осіб, зафіксованих на відеозаписах заходу державного нагляду (контролю), не є підставою для висновку про недоведеність їх фактичного допуску до роботи без оформлення трудових відносин. 
83. Неповнота анкетних даних таких осіб, встановлення яких не входить до повноважень інспекторів праці, не позбавляє ці свідчення доказового значення, а лише зумовлює можливість спростування іншими доказами самого факту, що такі особи перебували з суб`єктом господарювання (ймовірним роботодавцем) у трудових правовідносинах. 
84. Крім того, ТОВ «Альфа СБ» як суб`єкт, що забезпечував охорону об`єктів АТ «Укрпошта», з огляду на характер своєї діяльності володіє відомостями про осіб, які фактично несли службу на відповідних постах (графіки чергувань, списки залученого персоналу або виконавців за договорами), і мав об`єктивну можливість підтвердити чи спростувати причетність зазначених осіб до своєї діяльності. 
85. Покладений частиною другою статті 77 КАС України на відповідача обов`язок довести правомірність оскаржуваного рішення не звільняє позивача від доведення обставин, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення (частина перша статті 77 КАС України).
86. Тому заперечення позивача, що зводиться до посилання на невідомість осіб на місці проведення позапланової перевірки, без розкриття відомостей про те, хто фактично здійснював охорону об`єктів у спірний період, саме по собі не спростовує відомостей про виконання охоронних функцій, графік роботи та отримання винагороди, зафіксованих відповідачем.
87. За таких обставин для повного встановлення обставин справи суди попередніх інстанцій, відповідно до частини четвертої статті 9 та частини третьої статті 80 КАС України, мали розглянути питання про витребування у позивача відомостей про осіб, які фактично чергували на об`єктах АТ «Укрпошта», зокрема журнали обліку допуску на об`єкти, а у відповідного податкового органу - відомості про нарахування та сплату ЄСВ, ПДФО і військового збору з виплат на користь зазначених в оскаржуваній постанові осіб за відповідний період.
88. Суд апеляційної інстанції, встановивши, що пункти 6 і 7 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509 (далі - Порядок № 509), який передбачав обов`язок повідомлення суб`єкта господарювання про дату, час і місце розгляду справи про накладення штрафу, виключені постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 823, водночас визнав скасування оскаржуваної постанови обґрунтованим з підстави порушення права позивача бути заслуханим та недотримання критерію обґрунтованості, передбаченого пунктом 3 частини другої статті 2 КАС України.
89. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що процедурне порушення, допущене суб`єктом владних повноважень при прийнятті рішення, може слугувати підставою для визнання такого рішення протиправним та його скасування лише тоді, коли це порушення мало безпосередній вплив або об`єктивно могло вплинути на зміст прийнятого рішення (постанови Верховного Суду від 23 квітня 2020 року у справі № 813/1790/18, від 22 травня 2020 року у справі № 825/2328/16, від 16 березня 2023 року у справі № 400/4409/21, від 24 квітня 2023 року у справі № 560/2210/19, від 26 квітня 2023 року у справі № 380/1418/22, від 22 червня 2023 року у справі № 560/813/20, від 17 квітня 2026 року у справі № 160/7445/25).
90. Отже, порушення суб`єктом владних повноважень установленої процедури прийняття рішення є підставою для визнання такого рішення протиправним лише тоді, коли це порушення було істотним.
91. Розмежування між істотним (фундаментальним) та неістотним (формальним) порушенням визначається через з`ясування того, чи могло рішення суб`єкта владних повноважень бути іншим за умови неухильного дотримання ним передбаченої законом процедури прийняття такого рішення.
92. Формальні процедурні недоліки не можуть бути самостійною підставою для скасування правильного по суті рішення, якщо вони не призвели і не могли призвести до обмеження процесуальних прав особи на участь у відповідній процедурі, подання пояснень, заперечень чи доказів або до неправильного встановлення обставин справи, а відповідні процесуальні права могли бути забезпечені та реалізовані під час розгляду справи в адміністративному суді з урахуванням гарантій, закріплених у КАС України.
93. Крім того, з позицій розумності та доцільності певні процедурні вимоги мають розглядатися не як умови протиправності самого акта, а як вимоги до суб`єкта владних повноважень, уповноваженого на його прийняття. Залежно від характеру порушення воно може мати або не мати наслідком протиправність акта.
94. Зазначений підхід узгоджується з положеннями Закону № 2073-IX, який набрав чинності 15 грудня 2023 року та визначає загальні засади здійснення адміністративного провадження. Зокрема, частина третя статті 87 Закону № 2073-IX прямо передбачає, що порушення адміністративним органом передбаченої законом адміністративної процедури, якщо воно не вплинуло і не могло вплинути на правомірність вирішення справи по суті, не спричиняє протиправності адміністративного акта.
95. Таке формулювання норми підтверджує, що законодавець розрізняє істотні та неістотні процедурні порушення, і останні не є безумовною підставою для визнання адміністративного акта протиправним.
96. Верховний Суд зазначає, що процедурні гарантії як стандарти належного адміністрування мають забезпечувати реальну можливість особи бути почутою, ефективно захистити свої права та запобігти свавільності рішення адміністративного органу. Водночас процедурне порушення є підставою для визнання адміністративного акта протиправним лише тоді, коли воно вплинуло чи об`єктивно могло вплинути на зміст прийнятого рішення або позбавило особу реальної можливості бути почутою у такий спосіб, що цей недолік не може бути усунутий під час подальшого судового контролю за актом суб`єкта владних повноважень.
97. У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій, обмежившись висновком про відсутність у матеріалах справи доказів повідомлення ТОВ «Альфа СБ» про час та місце розгляду справи про накладення штрафу, не перевірили довід відповідача про інформування 24 вересня 2024 року про розгляд справи, призначений на 03 жовтня 2024 року, не встановили, чи направлялося відповідне повідомлення, на яку адресу та чи було воно вручене позивачу.
98. Відхиляючи як доказ наявні в матеріалах справи копії поштових відправлень від 18 липня та 01 серпня 2024 року з тих мотивів, що з них неможливо встановити факт одержання позивачем кореспонденції, суди попередніх інстанцій не врахували, що процедурний обов`язок суб`єкта владних повноважень полягає у направленні відповідного повідомлення на адресу суб`єкта господарювання, тоді як забезпечення фактичного одержання такої кореспонденції не належить до його повноважень, оскільки перебуває поза межами його контролю.
99. Верховний Суд наголошує, що юридична особа зобов`язана забезпечити одержання кореспонденції за своїм офіційним місцезнаходженням, відомості про яке внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, і несе ризики, пов`язані з неотриманням направленої на таку адресу кореспонденції.
100. Належне направлення повідомлення на зареєстровану адресу суб`єкта господарювання є достатнім для висновку про дотримання процедури повідомлення, а ризик настання несприятливих наслідків неодержання адресованої кореспонденції за такою адресою покладається на адресата, який не може отримувати перевагу від невчинення дій, спрямованих на її одержання. Факт направлення повідомлення, підтверджений поштовими документами відправника (реєстрами, накладними, копією повідомлення з відміткою), вважається таким, що мав місце, поки протилежне не доведено.
101. Тому у разі, якщо Держпраці вчинило всі залежні від нього дії, спрямовані на повідомлення ТОВ «Альфа СБ» за адресою його місцезнаходження, то ризик і наслідки неодержання такої кореспонденції покладаються на позивача, а її неотримання не може ставитися у вину відповідачу та слугувати підставою для висновку про порушення ним процедури чи про позбавлення позивача права бути заслуханим.
102. Водночас частиною першою статті 8 Закону № 2073-IX закріплено принцип обґрунтованості, відповідно до якого адміністративний орган забезпечує належність та повноту з`ясування обставин справи, безпосередньо досліджує докази та інші матеріали справи.
103. Частина друга статті 52 Закону № 2073-IX визначає, що адміністративний орган визначає відповідно до законодавства способи та обсяг встановлення обставин справи. При цьому адміністративний орган не обмежений доводами учасників адміністративного провадження, наданими ними доказами та клопотаннями.
104. Отже, контролюючий орган уповноважений самостійно встановлювати фактичні обставини справи, і його висновки підлягають перевірці судом насамперед з точки зору їх відповідності фактичним обставинам, а не виключно з точки зору дотримання процедури.
105. Така правова позиція узгоджується з висновками щодо застосування норм права, висловленими у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2021 року у справі № 329/1218/16-а, від 13 квітня 2022 року у справі № 1940/1785/18, від 08 листопада 2023 року у справі № 520/1951/2020, від 13 березня 2024 року у справі № 0840/3101/18.
106. Слід також звернути увагу на те, що чинна на момент виникнення спірних правовідносин редакція Порядку № 509 не встановлювала прямого обов`язку Держпраці завчасного повідомлення суб`єкта господарювання про дату, час та місце розгляду справи.
107. Крім того, обставина обізнаності ТОВ «Альфа СБ» про розгляд справи про накладення штрафу мала оцінюватися судами попередніх інстанцій в розрізі об`єктивної можливості цього суб`єкта подати уповноваженій посадовій особі Держпраці пояснення, заперечення або докази, які могли вплинути на зміст постанови.
108. Лише за наявності у справі доказів, які спростовують обставини, встановлені Держпраці під час здійснення повторної перевірки, суди попередніх інстанцій мали підстави вважати, що ТОВ «Альфа СБ» було позбавлено реальної можливості ефективно захистити свої права та вплинути на зміст прийнятого рішення. 
109. За відсутності таких доказів неповідомлення позивача про розгляд Держпраці справи про накладення штрафу саме по собі не свідчить про дійсне порушення його права бути заслуханим.
110. Щодо доводів позивача про сплив 16 вересня 2024 року 45-денного строку накладення штрафу Верховний Суд зазначає, що пункт 3 Порядку № 509 пов`язує початок перебігу цього строку з днем, що настає за днем одержання уповноваженою посадовою особою документів, зазначених в абзацах третьому-сьомому пункту 2 цього Порядку. Тому обчислення позивачем строку від дати складення акта (31 липня 2024 року) не відповідає положенням цієї норми. 
111. Проте суди першої та апеляційної інстанцій не встановили дати одержання уповноваженою посадовою особою Держпраці документів, зазначених в абзацах третьому-сьомому пункту 2 Порядку № 509, з якою пункт 3 цього Порядку пов`язує початок перебігу 45-денного строку, унаслідок чого належно не перевірили цей довід позивача. 
112. Водночас встановлений у пункті 3 Порядку № 509 строк не є строком притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності, сплив якого виключав би можливість застосування фінансової санкції, передбаченої абзацом третім частини другої статті 265 КЗпП України. Тобто пропуск Держпраці 45-денного строку сам по собі не свідчить про протиправність оскаржуваної постанови. Тому у разі, якщо суд встановить порушення такого строку, то повинен додатково оцінити, чи призвело таке порушення процедури до обмеження прав суб`єкта господарювання та чи могло вплинути на правомірність вирішення справи по суті у розумінні частини третьої статті 87 Закону № 2073-IX.
113. Доводи ТОВ «Альфа СБ» про неотримання припису від 02 квітня 2024 року № ЗХ/ЛВ/9130/085/П як такі не спростовують наявності ознаки повторності, проте підлягали оцінці у сукупності з невстановленими судами попередніх інстанцій обставинами першого позапланового заходу державного нагляду (контролю), зокрема через недослідження судами змісту акта перевірки від 02 квітня 2024 року, яким зафіксовано первинне порушення, та припису, в якому це порушення відображено.
114. Для встановлення ознаки повторності за абзацом третім частини другої статті 265 КЗпП України визначальним є факт виявлення та фіксації первинного порушення ТОВ «Альфа СБ» норм КЗпП України, а не лише вручення суб`єкту господарювання припису як окремого розпорядчого документа. Позивач не заперечує одержання складеного за результатами першого заходу державного нагляду (контролю) акта перевірки від 02 квітня 2024 року № ЗХ/ЛВ/9130/085, у якому фіксуються виявлені порушення; тому під час нового розгляду суду належить з`ясувати зміст зафіксованих цим актом порушень і зіставити їх із порушеннями, виявленими під час повторного заходу.
115. Також суди попередніх інстанцій не перевірили довід відповідача про те, що ТОВ «Альфа СБ» з 22 по 30 липня 2024 року не одержувало на пошті вимоги від 18 липня 2024 року № ЗХ/ЛВ/20496/085/НД про надання документів та обставин такого неодержання. 
116. Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасних висновків щодо протиправності оскаржуваної постанови про накладення штрафу, не дослідивши у повному обсязі обставини виконання ТОВ «Альфа СБ» вимог контролюючого органу та ненадання позивачем відповідних документів до розгляду справи Держпраці.
117. Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом (частина перша статті 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»); з огляду на положення статті 341 КАС України позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а тому не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.
118. Аналогічні застереження містяться у Рекомендаціях R(95)5 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам щодо введення в дію та покращення функціонування систем та процедур оскарження судових рішень від 07 лютого 1995 року (Recommendation R(95)5 concerning the introduction and improvement of the functioning of appeal systems and procedures in civil and commercial cases). Зокрема, у пункті «g» статті 7 Рекомендацій R(95)5 зазначено, що у суді третьої (касаційної) інстанції не можна представляти нові факти та нові докази.
119. Відсутність процесуальної можливості з`ясувати дійсні обставини справи перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове рішення у справі.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
120. З огляду на частину другу статті 353 КАС України порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, є підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий розгляд.
121. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 353 КАС України).
122. У справі, що розглядається, порушення статей 9, 73- 76, 90 та 99 КАС України, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, допущені як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій.
123. За таких обставин касаційна скарга Держпраці підлягає частковому задоволенню, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року та постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
124. Під час нового розгляду суду необхідно повно і всебічно з`ясувати обставини справи та оцінити зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку, зокрема: надати оцінку акта перевірки та припису від 02 квітня 2024 року № ЗХ/ЛВ/9130/085/П; встановити види господарської діяльності позивача та наявність у нього ліцензії на провадження охоронної діяльності; дослідити умови цивільно-правових договорів, укладених позивачем із сімома зазначеними в оскаржуваній постанові особами, та оцінити фактичний зміст відносин з ними за критеріями розмежування трудових і цивільно-правових відносин та на відповідність вимогам Закону № 4616-VI; безпосередньо дослідити надані відповідачем відеозаписи та зафіксовані на них пояснення осіб у сукупності з актами заходів контролю, списками та графіком несення служби, перевіривши походження, дату формування, спосіб одержання, належність і допустимість цих документів, зокрема доводи позивача про зазначення у них іншої юридичної особи - ПП «Альфа СБ», а не ТОВ «Альфа СБ», і, за необхідності допитавши як свідків інспекторів праці, та навести мотиви прийняття або відхилення свідчень кожної зафіксованої особи; за потреби зіставити переліки осіб, зафіксованих актами від 02 квітня та 31 липня 2024 року, не як умову повторності, а для перевірки триваючого характеру поведінки та правильності розрахунку штрафу; перевірити доведеність фактичного допуску до роботи кожної з чотирнадцяти осіб окремо; встановити обставини направлення і вручення позивачу вимоги від 18 липня 2024 року та повідомлення про розгляд справи про накладення штрафу, а також дату одержання уповноваженою посадовою особою документів, зазначених в абзацах третьому-сьомому пункту 2 Порядку № 509, та надати оцінку процедурним доводам позивача за наведеними у цій постанові критеріями істотності; встановити інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
125. Питання розподілу судових витрат вирішується судом за результатами нового розгляду справи (стаття 139 КАС України).
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року скасувати.
Справу № 160/31220/24 направити на новий розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач Я.О. Берназюк

Судді: С.М. Чиркін 

В.М. Шарапа