ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 520/27428/24
адміністративне провадження № К/990/1455/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Тацій Л.В.,
суддів: Рибачука А.І.,  Стеценка С.Г., 
розглянувши в порядку письмового провадження справу № 520/27428/24
за позовом Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» до Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області про скасування припису, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 08.12.2025 (головуючий суддя Подобайло З. Г., судді Ральченко І. М., Чалий І. С.),
УСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2024 року Приватне акціонерне товариство «Харківенергозбут» (далі - ПрАТ «Харківенергозбут», Товариство, позивач) звернулося до суду з позовом до Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області (далі також Управління, відповідач), у якому просило скасувати припис відповідача до акта перевірки від 21.08.2024 № 186 про виконання законних вимог щодо усунення порушень законодавства про захист прав споживачів.
На обґрунтування позову Товариство зазначало, що уповноваженими особами відповідача на підставі звернення фізичної особи ОСОБА_1 проведено позапланову перевірку ПрАТ «Харківенергозбут», результати якої оформлені актом перевірки від 21.08.2024 № 186, згідно з висновками якого позивач допустив порушення чинного законодавства, а саме: не надав споживачеві необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про відповідну продукцію (розрахунок за спожиту електроенергію). 
На підставі висновків акта перевірки Управління склало припис про виконання законних вимог щодо усунення порушень законодавства про захист прав споживачів, яким вимагало від позивача у термін до 01.10.2024 з метою усунення виявлених порушень вжити заходів щодо реалізації прав споживачів, а саме - надати споживачу інформацію про послугу постачання електричної енергії, а саме розрахунок за спожиту електроенергію за адресою: АДРЕСА_1 з урахуванням вимог, наведених у зверненнях цього споживача. 
На переконання Товариства, вказаний припис є таким, який порушує норми спеціального закону - Закону України «Про ринок електричної енергії», оскільки ОСОБА_1 хоч і є власником квартири АДРЕСА_2 , однак, договір постачання електричної енергії з ПрАТ «Харківенергозбут» не укладав та не здійснював дій для переоформлення особового рахунку, відтак, ОСОБА_2 не можна вважати споживачем електричної енергії.
Відповідно до наказу Товариства відомості, які розкривають дані про споживача, нарахування і розрахунки за спожиту електроенергію, визначені як конфіденційна інформація, що відповідно до статті 21 Закону України «Про інформацію» належить до інформації з обмеженим доступом та не можуть бути надані третім особам.
Крім того Товариство стверджувало, що позапланова перевірка, яка проведена посадовими особами Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області, здійснена поза межами повноважень Держпродспоживслужби.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Харківський окружний адміністративний суд рішенням від 23.04.2025 у задоволенні позову відмовив.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Головне управління Держпродспоживслужби в Харківській області є територіальним органом для здійснення повноважень Держпродспоживслужби у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів.
Пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України від 09.11.2017 № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово комунальної послуги.
Відповідно пункту 22 частини першої статті 1 Закону України від 12.05.1991 № 1023-XII «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов висновку про те, що громадянин ОСОБА_1 вважається споживачем.
Згідно з частиною першою статті 206 Цивільного кодексу України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.
Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що договором може виступити усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція.
Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 20.09.2019 № 128-IX, або іншими документами (далі - розрахунковий документ).
Суд установив, що споживач ОСОБА_1 надав докази оплати за електричну енергію (розрахунковий документ) від 31.08.2022 та від 10.04.2024, що є підтвердженням усного правочину.
ПрАТ «Харківенергозбутом» оплату за споживання електричної енергії від споживача ОСОБА_1 прийняло та зарахувало за особовим рахунком № НОМЕР_1 . Будь-яких дій від ПрАТ «Харківенергозбут» щодо відмови у прийнятті чи поверненні оплати споживачу ОСОБА_1 не вчинялось.
Як підсумок суд першої інстанції зазначив, що між споживачем ОСОБА_1 та виконавцем (надавачем) послуг ПрАТ «Харківенергозбут» виникли усні договірні відносини.
Стосовно доводів позивача про те, що запитувана ОСОБА_1 інформація є конфіденційною відповідно до Положення про комерційну таємницю та конфіденційну інформацію ПрАТ «Харківенергозбут», затвердженого рішенням Наглядової ради ПрАТ «Харківенергозбут» від 04.02.2019 № 1/2019, суд першої інстанцій вказав на таке.
Відповідно до статті 1 Закону України від 02.10.1992 № 2657-XII «Про інформацію» та статті 200 Цивільного кодексу України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Положеннями статті 5 Закону України «Про інформацію» визначено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів утримання документів.
Статтею 19 Закону України від 13.01.2011 № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації» конфіденційна інформація - це інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов.
На підставі аналізу приписів частини першої статті 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації», частини другої статті 21 Закону України «Про інформацію» та статті 32 Конституції України суд першої інстанції виснував, що конфіденційна інформація може поширюватись у таких випадках:
1. особа самостійно встановила випадки (порядок, умови), коли ця інформація може поширюватись (наприклад, у договорі про використання прав на комерційну таємницю);
2. коли особа у відповідь на прохання/пропозицію дає згоду на використання своїх конфіденційних даних. При цьому використання таких даних третьою особою здійснюється відповідно до умов наданої особою згоди;
3. коли закон дозволяє певним суб`єктам отримувати та використовувати конфіденційну інформацію без згоди особи. У таких випадках суб`єкт діє на виконання установлених повноважень та для досягнення визначеної мети (наприклад, отримання конфіденційної інформації в ході оперативно-розшукової діяльності або в ході проведення досудового слідства) і поширення конфіденційної інформації обмежується положеннями закону;
4. коли розголошення конфіденційної інформації відповідає суспільному інтересу і право громадськості знати цю інформацію переважає шкоду, яку може бути завдано особі поширенням її конфіденційної інформації. Таке поширення здійснюється відповідно до статті 29 Закону України № 2657-XII після застосування «трискладового тесту».
Необхідно враховувати, що вказане положення частини першої статті 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації» не передбачає можливості для суб`єктів владних повноважень відносити інформацію до конфіденційної. Такі суб`єкти можуть обмежувати доступ до інформації лише шляхом віднесення її до службової або таємної відповідно до закону.
Крім того суд наголосив, що розпорядник повинен застосовувати «трискладовий тест» - вимоги, передбачені частиною другою статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», - з урахуванням особливостей вищевказаних положень. Застосування "трискладового тесту" в такому разі повинно здійснюватися таким чином:
1) встановлення відповідності обмеження доступу до запитуваної конфіденційної інформації одному із захищених інтересів (у справах щодо надання конфіденційної інформації, як правило, такими інтересами є захист репутації або прав інших людей, запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно);
2) встановлення можливості завдання істотної шкоди цим інтересам;
3) порівняння цієї потенційної шкоди з правом громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини. Якщо ця шкода не переважає суспільний інтерес в доступі до інформації, то конфіденційна інформація може бути розголошена і доступ до неї не може бути обмежений.
Таким чином, відмова у наданні інформації є обґрунтованою у разі, якщо розпорядник в листі вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини.
Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї зі згаданих трьох підстав «трискладового тесту» означає, що законних підстав для обмеження доступу до інформації немає, а відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.
Підсумувавши викладене, суд першої інстанції зазначив, що ненадання споживачеві ОСОБА_1 необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію порушило його права як споживача, передбачені пунктом 5 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому спірний припис є законним та не підлягає скасуванню. 
Другий апеляційний адміністративний суд постановою від 08.12.2025 скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове судове рішення про задоволення позову.
Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що приписи Закону України від 05.04.2007 № 877-V «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі - Закон № 877-V) не застосовуються до перевірок щодо суб`єктів електроенергетики, зокрема і у цьому випадку щодо ПрАТ «Харківенергозбут», тобто у Держпродспоживслужби відсутні повноваження на проведення державного заходу нагляду (контролю) в порядку, визначеному Законом № 877-V, щодо забезпечення захисту прав споживачів товарів, послуг у сферах енергетики та комунальних послуг, оскільки саме Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП або Регулятор), як центральний орган виконавчої влади, уповноважений законом здійснювати державний нагляд (контроль) за дотриманням суб`єктами господарювання прав споживачів та їх захисту у сферах енергетики та комунальних послуг.
Отже, відповідач під час перевірки і винесення оскаржуваного припису керувався нормами закону, який не міг бути застосованим до позивача.
Врахувавши висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 06.05.2025 у справі № 580/2628/24, апеляційний суд зазначив, що порушення порядку проведення та призначення перевірки є самостійною підставою для задоволення позовних вимог.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У січні 2026 року Головне управління Держпродспоживслужби в Харківській області звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 08.12.2025, у якій просить скасувати вказане судове рішення та залишити в силі рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.04.2025.
Обґрунтовуючи касаційну скаргу, відповідач вказує на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права внаслідок неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 10.10.2023 у справі № 160/8898/22, від 19.05.2025 у справі № 420/17630/24, від 22.05.2025 у справі № 420/15960/24.
ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Верховний Суд ухвалою від 20.01.2026 залишив касаційну скаргу без руху, а ухвалою від 11.02.2026 відкрив касаційне провадження у справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
ПрАТ «Харківенергозбут» подало відзив на касаційну скаргу, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні скарги, а постанову суду апеляційної інстанції - залишити без змін.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Судами попередніх інстанцій установлено, що на адресу Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області надійшло звернення від громадянина ОСОБА_1 від 23.04.2024 № О-331 щодо відмови ПрАТ «Харківенергозбут» у наданні інформації про послуги постачання електричної енергії, а саме розрахунку за спожиту електроенергію за адресою: АДРЕСА_1 .
Споживач ОСОБА_1 у своїх зверненнях до ПрАТ «Харківенергозбут» наголошував, що він є власником зазначеної квартири на підставі договору купівлі-продажу, на підтвердження чого додав копії договору купівлі-продажу, Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та квитанції про здійснення оплати за спожиту електроенергію ним особисто по квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
Управління наказом від 05.08.2024 № 482 призначило позапланову перевірку позивача.
На підставі зазначеного наказу видано направлення від 05.08.2024 № 186 та проведено позапланову перевірку дотримання законодавства про захист прав споживачів стосовно ПрАТ «Харківенергозбут», за результатами якої складено акт від 21.08.2024 № 186.
При проведенні позапланової перевірки ПрАТ «Харківенергозбут» встановлено, що на вимогу споживача ОСОБА_1 , який є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 16.09.2020, не надано необхідної, доступної, достовірної, та своєчасної інформації стосовно спожитої електроенергії за вказаною адресою.
За висновком відповідача, Товариство порушило пункт 5 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», частину другу статті 1 Закону України «Про особливості доступу до інформації у сферах постачання електричної енергії, природного газу, теплопостачання, централізованого постачання гарячої води, централізованого питного водопостачання та водовідведення», підпункту 17 пункту 5.5.1. глави 5.5 розділу V Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14.03.2018 № 312. 
З огляду на виявлені порушення Управління склало припис до акта перевірки від 21.08.2024 № 186 про виконання законних вимог щодо усунення порушень законодавства про захист прав споживачів, яким вимагало у термін до 01.10.2024 ПрАТ «Харківенергозбут» з метою усунення виявлених порушень вжити заходів щодо реалізації прав споживачів - надати споживачу ОСОБА_1 інформацію про послугу постачання електричної енергії, а саме розрахунок за спожиту електроенергію за адресою: АДРЕСА_1 з урахуванням вимог, що містяться у зверненнях цього споживача.
Не погодившись із вказаним приписом, Товариство звернулося до суду з цією позовною заявою.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Відповідно до частин першої - третьої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Верховний Суд перевірив наведені у касаційній скарзі доводи відповідача, заперечення позивача щодо вимог касаційної скарги, правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права і дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними та незаконними і відповідно - підставою для притягнення таких суб`єктів до відповідальності.
Відповідно до абзацу третього частини третьої статті 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" захист прав споживачів житлово-комунальних послуг здійснюється уповноваженим центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного нагляду (контролю) за дотриманням законодавства про захист прав споживачів.
Правовий статус Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, визначається Положенням про Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 667 (із змінами; далі - Положення № 667).
Реалізація державної політики, зокрема, у галузі державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів і реклами в цій сфері, здійснення відповідно до закону державного нагляду (контролю) за дотриманням законодавства про захист прав споживачів, визначено серед основних завдань Держпродспоживслужби (підпункти 1, 2 пункту 3 Положення № 667).
За змістом абзаців першого, другого підпункту 6 пункту 4 Положення № 667 Держпродспоживслужба відповідно до покладених на неї завдань у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за дотримання законодавства про захист прав споживачів (у тому числі споживачів виробів з дорогоцінних металів та дорогоцінного каміння): зокрема, перевіряє додержання суб`єктами господарювання, що провадять діяльність у сфері торгівлі і послуг, вимог законодавства про захист прав споживачів, а також правил торгівлі та надання послуг.
Держпродспоживслужба здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи (пункт 7 Положення № 667).
За наведеним у пунктах 2, 5 частини першої статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначенням житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору.
Комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами (пункт 2 частини першої статті 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").
Норми частини першої статті 6 цього ж Закону визначають суб`єктів правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг. Встановлю, що учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.
А за визначенням понять, наведених у статті 1 Закону України "Про захист прав споживачів" послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
Аналіз вищевикладених положень законодавства дає змогу дійти висновку, що Держпродспоживслужба, та її територіальні органи уповноважені на захист прав споживачів та здійснення відповідно до закону державного нагляду (контроль) за дотриманням законодавства про захист прав споживачів, зокрема, житлово-комунальних послуг. Саме така перевірка і була проведена відповідачем в межах спірних правовідносин.
Колегія суддів звертає увагу й на приписи частини першої статті 2 Закону № 877-V, яка встановлює, що дія цього Закону поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Водночас частина друга цієї ж статті не містить застережень щодо непоширення дії вищезгаданого Закону на правовідносини у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за дотримання законодавства про захист прав споживачів.
Враховуючи вищевикладене, а також те, що за наведеним у законі визначенням виконавець комунальної послуги належить до суб`єктів господарювання, що надають комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що на спірні правовідносини не поширює свою дію Закон № 877-V, у тому числі, в частині способу здійснення державного нагляду (контролю) за дотримання законодавства про захист прав споживачів у вигляді позапланового заходу контролю (перевірок), порядку та підстав їх призначення, проведення й оформлення результатів.
Такий висновок щодо застосування норм права Верховний Суд сформулював у постанові від 10.10.2023 у справі №160/8898/22 та послідовно застосував у постановах від 19.05.2025 у справі № 420/17630/24, від 22.05.2025 у справі № 420/15960/24.
Варто зауважити, що відступу від згаданого висновку в порядку, передбаченому частиною першою статті 346 КАС України, здійснено не було.
При цьому суд апеляційної інстанції при вирішення спору помилково врахував нерелевантну правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 28.11.2024 у справі № 440/7176/21, оскільки ця постанова ухвалена за інших фактичних обставин. Зокрема, предметом спору у справі був припис про усунення перешкод у проведенні планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю).
Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що під час касаційного перегляду справи підтвердилися доводи відповідача про невідповідність правозастосування суду апеляційної інстанції висновкам Верховного Суду.
Водночас, єдиною підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позову у цій справі став висновок апеляційного суду про порушення процедури проведення перевірки, тому суд не перевіряв висновків суду першої інстанції по суті виявлених порушень, відтак суд касаційної інстанції позбавлений можливості вирішити спір по суті.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1-3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу; або;
Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом (частин четверта цієї ж статті).
За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 08.12.2025 слід скасувати, а справу - направити до суду апеляційної інстанції на новий судовий розгляд.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області задовольнити частково.
Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 08.12.2025 у справі № 520/27428/24 скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до Другого апеляційного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді	Л.В. Тацій А.І. Рибачук   С.Г. Стеценко