КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 травня 2026 року справа №320/61650/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вісьтак М. Я., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду м. Києва адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (адреса 03148, м. Київ, вул. Гната Юри, 9 ЄДРПОУ 3499904) про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, 

встановив:

Представник позивача ОСОБА_1 звернувся у Київський окружний адміністративний суд із адміністративним позовом до Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, у якому просить суд:
- визнати бездіяльність Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) по не закінченню виконавчого провадження № 75594509 протиправною;
- зобов`язати Святошинський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) закінчити виконавче провадження № 75594509 з примусового виконання постанови № 64550874 Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 09.07.2024 року про стягнення з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) виконавчого збору в розмірі 833 685,72 грн.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю – Вісьтак М. Я.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.12.2025 року відкрито провадження у адміністративній справі.
Позиція позивача полягає у тому, що подальше існування та незакінчення виконавчого провадження №75594509 щодо стягнення виконавчого збору є протиправним, оскільки за одним і тим самим виконавчим документом уже здійснювалось примусове виконання приватними виконавцями зі стягненням основної винагороди приватного виконавця, а тому одночасне стягнення ще й виконавчого збору органом ДВС створює подвійне фінансове навантаження на боржника. Позивач зазначає, що первинне виконавче провадження №64550874, відкрите державним виконавцем на виконання рішення Київського апеляційного суду, було завершене у зв`язку із поданням стягувачем заяви про повернення виконавчого документа. Після цього той самий виконавчий лист був пред`явлений до виконання приватним виконавцям, які відкрили окремі виконавчі провадження та винесли постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця. На думку позивача, у такій ситуації застосуванню підлягає частина восьма статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої виконавчий збір не стягується у разі передачі виконавчого документа приватному виконавцю, якщо такий збір не був стягнутий на момент передачі. Позивач стверджує, що: фактичне виконання рішення суду відбулось уже в межах проваджень приватних виконавців; приватними виконавцями вже стягувалась основна винагорода; борг перед АТ «Правекс-Банк» погашений у повному обсязі; один із солідарних боржників сплатив основну винагороду приватного виконавця у значному розмірі; отже, продовження стягнення виконавчого збору органом ДВС суперечить принципу недопущення подвійного стягнення плати за виконання одного й того ж виконавчого документа. Також позивач посилається на практику Верховного Суду, зокрема постанову від 21.07.2022 у справі №320/6215/19, у якій сформульовано правовий висновок про недопустимість одночасного стягнення виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця за виконання одного судового рішення. Крім того, позивач вважає, що бездіяльність відповідача полягає у незакінченні виконавчого провадження №75594509 та незнятті арештів після фактичного виконання рішення суду й виникнення підстав для припинення подальшого стягнення виконавчого збору. Таким чином, представник позивача Богдюн Оксани Петрівни просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
У вказаний строк представник Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до вимог ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, без поважних причин.
У матеріалах справи міститься довідка про доставку електронного листа, що свідчить про отримання відповідачем 16.12.2025 року копії ухвали суду про відкриття провадження, у його електронний кабінет. 
Строк, встановлений для надання відзиву на позовну заяву станом на день ухвалення рішення сплив.
Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору.
Відповідно до ч. 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України , у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.
Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.
На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України).
Розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини.
Постановою Київського апеляційного суду від 27.11.2019 у справі №759/12880/16-ц задоволено апеляційну скаргу АТ «Правекс-Банк» та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Правекс-Банк» заборгованість у розмірі 203 476 доларів США та судовий збір у розмірі 97 225,80 грн з кожного.
На виконання вказаного судового рішення 18.02.2021 Святошинським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження №64550874 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Правекс-Банк» грошових коштів у розмірі 5 774 206,20 грн та винесено постанову про стягнення виконавчого збору.
У подальшому, 09.07.2024, виконавче провадження №64550874 завершено на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із поданням стягувачем письмової заяви про повернення виконавчого документа.
09.07.2024 Святошинським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження №75594509 на підставі постанови №64550874 від 09.07.2024 про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору у розмірі 833 685,72 грн.
Матеріалами справи підтверджується, що 05.08.2024 АТ «Правекс-Банк» звернулось до приватного виконавця Русецького П.С. із заявою про примусове виконання того ж виконавчого листа у справі №759/12880/16-ц, за результатами розгляду якої приватним виконавцем відкрито виконавче провадження №75699654 та винесено постанову про стягнення основної винагороди приватного виконавця у розмірі 848 552,39 грн.
25.04.2024 АТ «Правекс-Банк» звернулось до приватного виконавця Недоступа Д.М. із заявою про примусове виконання того ж виконавчого листа у справі №759/12880/16-ц, за результатами розгляду якої відкрито виконавче провадження №74863119 та винесено постанову про стягнення основної винагороди приватного виконавця у розмірі 20 347,60 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на дату відкриття виконавчого провадження складало 803 152,33 грн, а також 9 722,58 грн.
Отже, судом встановлено, що у межах виконання одного судового рішення у справі №759/12880/16-ц Святошинським ВДВС у місті Києві здійснювалось стягнення виконавчого збору, тоді як приватними виконавцями Русецьким П.С. та Недоступом Д.М. здійснювалось стягнення основної винагороди приватного виконавця.
У листопаді 2025 року рішення Київського апеляційного суду у справі №759/12880/16-ц було виконано шляхом проведення розрахунків із АТ «Правекс-Банк», що підтверджується наданою банком довідкою про відсутність заборгованості ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перед кредитором.
Крім того, під час примусового виконання рішення у виконавчому провадженні №75699654 приватним виконавцем Русецьким П.С. стягнуто основну винагороду приватного виконавця у розмірі 1 896,49 грн, що підтверджується довідкою виконавця від 18.08.2025, а також винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.
У межах виконавчого провадження №74863119 приватним виконавцем Недоступом Д.М. стягнуто основну винагороду приватного виконавця у розмірі 2 450,29 грн, що підтверджується довідкою від 09.10.2025. Водночас постановою приватного виконавця виконавче провадження закінчено у зв`язку зі сплатою солідарним боржником ОСОБА_2 основної винагороди приватного виконавця у повному обсязі, що підтверджується випискою з рахунку приватного виконавця та довідкою про сплату винагороди виконавця.
10.11.2025 ОСОБА_1 звернулась до Святошинського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про закінчення виконавчого провадження та скасування заходів примусового виконання у виконавчому провадженні №64550874 від 09.07.2024.
У відповідь на заяву позивача про закриття виконавчого провадження Святошинським ВДВС у місті Києві листом від 24.11.2025 №75594509/24 повідомлено, що виконавче провадження №75594509 відкрито з примусового виконання постанови №64550874 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 833 685,72 грн на користь держави.
У вказаній відповіді також зазначено, що 22.07.2024 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, а 05.11.2025 винесено постанову про повернення виконавчого документа.
Сторона позивача вважає бездіяльність Відповідача щодо незадоволення заяви про закінчення виконавчого провадження та не зняття арешту з майна та грошових коштів ОСОБА_1 протиправною, у зв`язку з чим звернулась до суду з цим позовом.
Суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам, застосовує такі норми законодавства.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 5 ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.
Частиною 2 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Відповідно до ч.1 ст. 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Спеціальним законом, який визначає умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, є Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі – Закон №1404-VIII). 
Відповідно до частини першої статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) є сукупністю дій визначених цим Законом органів та осіб, спрямованих на примусове виконання рішень, які здійснюються на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню. 
Статтею 5 Закону №1404-VIII визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців), а у передбачених законом випадках – на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». 
Згідно з частиною першою статті 18 Закону №1404-VIII на виконавця покладено обов`язок вживати передбачених законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно та у повному обсязі вчиняти виконавчі дії. 
Пунктом 1 частини другої статті 18 Закону №1404-VIII передбачено обов`язок виконавця здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, визначені виконавчим документом та законом. 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII примусовому виконанню підлягають, зокрема, постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, накладення штрафу, а також постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди. 
Згідно з частинами першою та другою статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір є збором, що справляється на всій території України за примусове виконання рішень органами державної виконавчої служби та стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, яке підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. 
Частинами шостою, сьомою та восьмою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання виконавчий збір стягується лише у тій частині, яка не була стягнута під час попереднього виконання. 
Водночас частиною восьмою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. 
Судом враховано, що правовою підставою для закінчення виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору у спірних правовідносинах можуть бути як загальні підстави, визначені частиною першою статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», так і положення частини восьмої статті 27 цього Закону, яка у відповідних правовідносинах має характер спеціальної підстави для закінчення виконавчого провадження. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21.07.2022 у справі №320/6215/19. 
Аналіз наведених положень свідчить про те, що частина восьма статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» містить правило щодо неможливості подальшого стягнення виконавчого збору у випадку, якщо надалі виконавчий документ виконується приватним виконавцем. Логічне та цільове тлумачення зазначеної норми вказує на її імперативний характер та встановлення прямої заборони на стягнення або продовження стягнення виконавчого збору у такому випадку. 
Суд також враховує, що наведена норма спрямована на недопущення одночасного стягнення з боржника виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця, а її застосування покликане запобігти подвійній оплаті боржником коштів за виконання одного й того ж виконавчого документа. 
Крім того, Верховний Суд у постанові від 21.07.2022 у справі №320/6215/19 сформував правову позицію, відповідно до якої одночасне стягнення з боржника виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця за виконання одного судового рішення призводить до додаткового фінансового навантаження на боржника та може розцінюватись як непропорційне втручання у право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, у вказаній постанові від 21.07.2022 у справі №320/6215/19 Верховний Суд дійшов висновку, що положення Закону України «Про виконавче провадження» містять прогалину у правовому регулюванні питання одночасного стягнення виконавчого збору державним виконавцем та основної винагороди приватного виконавця за виконання одного й того ж виконавчого документа.
Верховний Суд у вказаній справі застосував за аналогією положення частини восьмої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» та зазначив, що у разі подальшого виконання виконавчого документа приватним виконавцем продовження стягнення виконавчого збору є недопустимим, оскільки призводить до подвійної плати боржником за виконання одного виконавчого документа.
Крім того, Верховний Суд наголосив, що одночасне стягнення виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця створює для боржника непропорційний та надмірний фінансовий тягар, що може свідчити про втручання у право особи на мирне володіння майном.
Окрім наведеного, суд у даній справі також бере до уваги правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 14.03.2025 у справі №580/245/24, у якій Верховний Суд дійшов висновку про недопустимість одночасного стягнення з боржника виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця за виконання одного й того ж виконавчого документа.
Верховний Суд зазначив, що хоча виконавчий збір та основна винагорода приватного виконавця і є формами винагороди виконавців, однак не є тотожними поняттями, а питання виникнення права приватного виконавця на основну винагороду та її розміру регулюються окремими правовими нормами. Водночас стягнення з боржника виконавчого збору та основної винагороди за виконання одного судового рішення створює для боржника непропорційний та надмірний фінансовий тягар, що може розглядатися як втручання у право особи на мирне володіння майном.
Верховний Суд наголосив, що саме боржник у таких правовідносинах перебуває у найбільш уразливому становищі, оскільки через неповноту законодавчого регулювання фактично змушений двічі сплачувати кошти за виконання одного й того ж виконавчого документа. При цьому виконавче законодавство не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від наявності на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби постанови про стягнення виконавчого збору, оскільки таке право залежить від фактичного виконання рішення внаслідок дій приватного виконавця.
Разом з тим Верховний Суд звернув увагу, що частина восьма статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» містить імперативну норму, відповідно до якої у разі передачі виконавчого документа приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, а його подальше стягнення є недопустимим, якщо такий збір не був фактично стягнутий на момент передачі виконавчого документа.
Указана норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагород. Ця норма покликана уникнути подвійної плати боржником зазначених коштів. Тож її застосування дозволяє розв`язати спір стосовно справедливості подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.
Судом у даній справі встановлено, що після завершення виконавчого провадження №64550874 державним виконавцем у зв`язку із поверненням виконавчого документа стягувачу, той самий виконавчий документ був пред`явлений до примусового виконання приватним виконавцям, якими були відкриті виконавчі провадження та винесені постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця.
Матеріалами справи також підтверджується, що у межах виконавчих проваджень, відкритих приватними виконавцями, здійснювалось стягнення основної винагороди приватного виконавця, а рішення суду у справі №759/12880/16-ц у подальшому було виконано у повному обсязі.
Отже, суд дійшов висновку, що подальше існування виконавчого провадження №75594509 щодо стягнення виконавчого збору за виконавчим документом, який у подальшому перебував на виконанні у приватних виконавців, суперечить правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.07.2022 у справі №320/6215/19, та фактично призводить до одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагороди приватного виконавця за виконання одного й того ж судового рішення.
За таких обставин суд приходить до висновку, що бездіяльність відповідача щодо незакінчення виконавчого провадження №75594509 є протиправною, а виконавче провадження підлягає закінченню.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідно до положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Так, оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги.
Судові витрати по справі.
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Суд враховує, що ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0, 8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1 937,92 грн, що підтверджується квитанцією №8347-7662-7660-1715 від 08.12.2025 року, копія якої долучена до матеріалів справи.
З огляду на зазначене, а також те, що позовна заява була подана до суду у електронному вигляді з використанням системи «Електронний суд», з урахування ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», враховуючи задоволення позову, вказана сума судового збору підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Керуючись статтями 2-3, 5-15, 72-77, 90, 122, 132, 139, 229, 242-246, 250-251, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

вирішив:

Позов ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (адреса 03148, м. Київ, вул. Гната Юри, 9 ЄДРПОУ 3499904) про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити.
1. Визнати бездіяльність Святошинського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) по не закінченню виконавчого провадження № 75594509 протиправною.
2.Зобов`язати Святошинський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) закінчити виконавче провадження № 75594509 з примусового виконання постанови № 64550874 Святошинського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 09.07.2024 року про стягнення з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) виконавчого збору в розмірі 833 685,72 грн.
3. Стягнути на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Святошинського відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального ного управління Міністерства юстиції (м.Київ) у розмірі 1 937,92 грн (одна тисяча дев`ятсот тридцять сім гривень 92 копійки).
Надіслати учасникам справи (їх представникам) копію судового рішення в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 251 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Вісьтак М.Я.