13.05.2026 Справа № 756/14731/25
Ун.№756/14731/25
Пр.№2/756/1369/26

Р І Ш Е Н Н Я
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(ЗАОЧНЕ)

12 травня 2026 року  Оболонський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді    Майбоженко А.М.
секретаря      Приходько К.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах і інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іващенко Наталія Володимирівна про витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В: 
У вересні 2025 року  ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах і інтересах малолітнього ОСОБА_2 звернувся до суду в порядку цивільного судочинства із позовом до ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іващенко Наталія Володимирівна про витребування майна із чужого незаконного володіння. 
У позові ОСОБА_1 просив витребувати із власності ОСОБА_3 та повернути у власність ОСОБА_1 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_2 2/3 частки цієї квартири.
Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю вибуття із власності позивачів квартири АДРЕСА_1 , адже договір купівлі-продажу квартири від 21.12.2012, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко Сергієм Анатолійовичем за реєстровим № 578, дублікат якого став підставою для державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 , продавцями не укладався та не підписувався, а відтак є неукладеним.
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 18.09.2025 по даній справі позовну заяву ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іващенко Наталія Володимирівна про витребування майна із чужого незаконного володіння прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження в даній справі.
Також, ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 18.09.2025 заяву ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іващенко Наталія Володимирівна про витребування майна із чужого незаконного володіння - задоволено частково та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3037850080000). 
У підготовчому засіданні представником позивача заявлено клопотання про витребування доказів, а саме у Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори копій спадкових справ після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , а також від Київського державного нотаріального архіву інформацію щодо нотаріальних дій щодо квартири АДРЕСА_1 .
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 11.11.2025 витребувано у:
1) Одинадцятої київської державної нотаріальної контори належним чином завірені копії матеріалів:
-спадкової справи (номер у спадковому реєстрі) № 54887922 (номер у нотаріуса: 934/13), яка заведена 15.08.2013 року за фактом смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 ;
-спадкової справи (номер у спадковому реєстрі) № 70846259 (номер у нотаріуса: 507/2023), яка заведена 27.06.2023 року за фактом смерті ОСОБА_5 (дата та місце народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 , місто Київ);
2) Київського державного нотаріального архіву:
-інформацію про те чи здійснювалося посвідчення 21.12.2012 року за реєстровим № 578 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А. договору купівлі-продажу квартири між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , як продавцями та ОСОБА_3 , як покупцем. копію договору купівлі-продажу квартири укладеного 21.12.2012, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А. за реєстровим № 578;
-копії аркушів реєстру для реєстрації нотаріальних дій де зроблені підписи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , як продавцями та ОСОБА_3 , як покупцем за договором купівлі-продажу квартири укладеним 21.12.2012, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А. за реєстровим № 578;
-інформацію про те чи видавався ОСОБА_3 17.02.2022 року за реєстровим номером № 42 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А. дублікат договору купівлі-продажу квартири укладений 21.12.2012 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А. за реєстровим № 578;
-копію виданого ОСОБА_3 17.02.2022 року за реєстровим номером № 42 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А. дублікату договору купівлі-продажу квартири укладеного 21.12.2012, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А. за реєстровим № 578;
-копії аркушів реєстру для реєстрації нотаріальних дій де зроблені підписи ОСОБА_3 за результатом видачі йому 17.02.2022 року за реєстровим номером № 42 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А. дублікату договору купівлі-продажу квартири укладеного 21.12.2012, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А. за реєстровим № 578.
На виконання вимог ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 11.11.2025 від Київської одинадцятої нотаріальної контори до суду надійшли копії матеріалів спадкової справи (номер у спадковому реєстрі) № 54887922 (номер у нотаріуса: 934/13), яка заведена 15.08.2013 року за фактом смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , а також спадкової справи (номер у спадковому реєстрі) № 70846259 (номер у нотаріуса: 507/2023), яка заведена 27.06.2023 року за фактом смерті ОСОБА_5 (дата та місце народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 , місто Київ).
Київський державний нотаріальний архів листом від 30.01.2026 вих. № 241/01-17 повідомив суд, що відповідно до Акту приймання - передавання документів приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка Сергія Анатолійовича до державного нотаріального архіву від 30.01.2026 року Реєстри для реєстрації нотаріальних дій том 2 за 2012 рік та за 2022 рік до Київського державного нотаріального архіву не передавалися. Також, Київським державним нотаріальним архівом було повідомлено, що серед переданих документів приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка Сергія Анатолійовича відсутня справа за 21.12.2012 "Договори відчуження квартир та документи, на підставі яких вони посвідчувалися".
21.04.2026 року через систему "Електронний суд" від представника позивачів надійшло клопотання про долучення доказів. У клопотанні викладено прохання долучити до матеріалів даної справи лист комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" від 01.04.2026 року вих. № 062/14-7461, який було отримано уже після подання подання позову та який відповідно не можливо було подати до суду разом з позовною заявою.
Також, 21.04.2026 року через систему "Електронний суд" від представника позивачів надійшли додаткові письмові пояснення із посиланням на ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.01.2026 у справі № 910/184/26 із якої можна припускати, що невідомими особами уже підроблялися документи від імені приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка Сергія Анатолійовича. Також, до письмових пояснень було додано копію договору дарування від 31.03.2021 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком Сергієм Анатолійовичем за реєстровим № 431 із якого на думку заявника можна дійти висновку про явну відмінність підпису зазначеного нотаріуса від того, що зроблений на дублікаті договору купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко Сергієм Анатолійовичем 21.12.2012 за реєстровим № 578.
Відзив на позовну заяву до суду не надходив.
Позивачі та їх представник у судове засідання не прибули. Відповідно до наявної в матеріалах справи заяви представник позивачів, просить здійснювати розгляд справи за відсутності позивачів та/чи їх представника, на задоволенні позову наполягає, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач в судові засідання не з`являвся, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся рекомендованою кореспонденцією, причини неявки суду не відомі.
Відповідно до наданого на виконання вимог частини шостої статті 187 ЦПК України повідомлення ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , на яку надсилалася судова кореспонденція.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17, а також Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б та від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19, зокрема, містяться висновки, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду.
Таким чином, відповідач вважається належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, адже суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд.
Третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іващенко Наталія Володимирівна в судові засідання не з`являлася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася рекомендованою кореспонденцією, причини неявки суду не відомі.
Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд вважає за можливе розглянути справу у відповідності до статтей 280, 281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивачі не заперечують проти заочного розгляду справи, а від відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, відзиву та відомостей про причини неявки не надійшло
Дослідивши матеріали справи суд встановив наступне.
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло виданого комунальним підприємством "Служба замовника житлово-комунальних послуг" Оболонського району м. Києва згідно з розпорядження № 3389 від 22.12.2008 року, ОСОБА_4 та члени її сім`ї ОСОБА_5 , ОСОБА_1 в рівних долях набули у спільну часткову власність в порядку приватизації державного житлового фонду квартиру АДРЕСА_3 . 
Рішенням Київської міської ради № 5419/5460 від 08.09.2022 року проспект Героїв Сталінграда перейменовано на проспект Володимира Івасюка.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві зроблено актовий запис № 153 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 .
15.08.2013 року Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою було заведено (зареєстровано) спадкову справу № 934/13 (номер у спадковому реєстрі: 54887922) за наслідками смерті ОСОБА_4 .
Згідно наявної у матеріалах спадкової справи довідки № 699 виданої 14.08.2013 року комунальним підприємством "Житлосервіс "Приозерне" у Оболонському р-ні м.Києва, квартира АДРЕСА_3 є зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_4 на дату її смерті. 
Довідкою (форма 3) № 699 виданої 14.08.2013 року комунальним підприємством "Житлосервіс "Приозерне" у Оболонському р-ні м.Києва щодо квартири АДРЕСА_3 зафіксовано, що на цій житловій площі також проживають та зареєстровані ОСОБА_5 (дочка) та ОСОБА_1 (внук). 
15.08.2013 року ОСОБА_5 - дочка померлої ОСОБА_4 звернулася до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою № 2493 згідно якої прийняла усе спадкове майно.
Родинні відносини між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , що видане 12.01.1978 року у місті Києві Міським палацом новонароджених.
Свідоцтво про спадщину за наслідками смерті ОСОБА_4 Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою не видавалося, а спадкова справа № 934/13 (номер у спадковому реєстрі: 54887922) не закрита.
Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Частиною другою статті 1220 ЦК України передбачено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.
Таким чином, ОСОБА_5 вважається такою, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 із ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_2 , який є рідним сином ОСОБА_5 про що 07.08.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції зроблено актовий запис про народження № 1792 та видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_4 на території Німеччини померла ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть реєстраційний номер НОМЕР_4 , що видане Відділом реєстрації актів цивільного стану громадян міста Рендсбург 09.03.2023 року.
Розпорядженням Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації від 24.04.2023 року № 229 у зв`язку із смертю ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 , її сину - ОСОБА_2 надано статус дитини-сироти. 
Розпорядженням Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації від 11.05.2023 року № 270 ОСОБА_1 було призначено опікуном над малолітнім ОСОБА_2 .
27.06.2023 року Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою було заведено (зареєстровано) спадкову справу № 507/2023 (номер у спадковому реєстрі: 70846259) за наслідками смерті ОСОБА_5 .
ІНФОРМАЦІЯ_5 син померлої ОСОБА_5 - ОСОБА_2 , від імені якого діяв його опікун ОСОБА_1 звернувся до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою згідно якої прийняв усе спадкове майно.
Свідоцтво про спадщину за наслідками смерті ОСОБА_5 не видано, а спадкова справа 507/2023 (номер у спадковому реєстрі: 70846259) не закрита.
Відповідно до частини п`ятої статті 1268, частини другої статті 1220 ЦК України, ОСОБА_2 вважається таким, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 із 26.02.2023 року.
04.11.2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Наталією Володимирівною проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за громадянином України ОСОБА_3 .
Підставою набуття ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 став виданий 17.01.2022 року та зареєстрований за № 42 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком Сергієм Анатолійовичем дублікат договору купівлі-продажу квартири, що посвідчений 21.12.2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком Сергієм Анатолійовичем за реєстровим № 578. 
Зазначений дублікат відображає зміст договору купівлі-продажу квартири, що посвідчений 21.12.2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком Сергієм Анатолійовичем за реєстровим № 578 та не містить фізичних зразків підпису його сторін, зокрема продавців.
Відповідно пункту 1.1 дублікату договору купівлі-продажу квартири, за цим договором ПРОДАВЦІ продають а ПОКУПЕЦЬ купує квартиру під номером АДРЕСА_3 (далі-Квартира).
Квартира належить ПРОДАВЦЯМ на праві приватної власності в рівних частинах по 1/3 кожному на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 22 грудня 2008 року КП «Служба замовника житлово-комунальних послуг» Оболонського району м. Києва згідно з розпорядження № 3389 від 22 грудня 2008 року, право власності зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на праві спільної часткової власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло та записано в реєстрову книгу за № 1485 (п.1.3. дублікату). 
Відповідно до відомостей, викладених у Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 03.12.2012 року за № 33749188, вартість квартири становить 67 638 (шістдесят сім тисяч шістсот тридцять вісім) гривень 00 копійок (п. 1.4 дублікату). 
Цей договір складено у 2-х примірниках, з яких один залишається в архіві приватного нотаріуса, а другий видається ПОКУПЦЮ (п. 7.4 дублікату). 
Згідно із наказом Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції №195/6 від 21.02.2024 року припинено нотаріальну діяльність приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка Сергія Анатолійовича з 22.02.2024 року та зобов`язано останнього здійснити всі необхідні дії передбачені чинним законодавством України, пов`язані із припиненням нотаріальної діяльності, у тому числі протягом одного місяця з дати припинення нотаріальної діяльності та отримання копії цього наказу передати до Київського державного нотаріального архіву всі документи нотаріального діловодства та архіву приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка Сергія Анатолійовича.
Згідно листа Київського державного нотаріального архіву від 30.01.2026 вих. № 241/01-17, відповідно до Акту приймання-передавання документів приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка Сергія Анатолійовича до державного нотаріального архіву від 30.01.2026 року Реєстри для реєстрації нотаріальних дій том 2 за 2012 рік та за 2022 рік до Київського державного нотаріального архіву не передавалися. Також, Київським державним нотаріальним архівом було повідомлено, що серед переданих документів приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка Сергія Анатолійовича відсутня справа за 21.12.2012 "Договори відчуження квартир та документи, на підставі яких вони посвідчувалися".
Відповідно до листа комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" вих. 062/14-7461 від 01.04.2026 року, згідно з даними КП КМР "КМ БТІ" витяг з реєстру прав власності на об`єкти нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_4 від 03.12.2012 не видавався та не виготовлявся. 
Оцінивши зібрані у справі докази, судом встановлено, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України).
Відповідно до абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з абзацом першим частини першої, частин другої та третьої статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.
За положеннями статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абзац перший частини першої статті 216 ЦК України).
Згідно з абзацом першим частини першої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
Статтею 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Відповідно до абзацу першого статті 638 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Тлумачення вищенаведених норм ЦК України свідчить, що обов`язковим елементом двостороннього правочину (в даному випадку купівлі-продажу) є дії його сторін щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто правочин не може бути визнаний таким, що відбувся, без цілеспрямованих дій його сторін, які є вираженням їх волевиявлення.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Судувід 14.01.2026 у справі № 761/10943/22, від 15.10.2025 у справі № 362/5355/15-ц, від 12.02.2025 у справі № 727/3351/23, а також пункті 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2024 у справі № 204/8017/17.
Отже, основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини купівлі-продажу, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину.
Коли ж відсутній факт вираження волевиявлення стороною двостороннього правочину, можна говорити про відсутність обов`язкового суб`єкта цивільних правовідносин та, як наслідок, констатувати відсутність фактичної підстави для виникнення договірних правовідносин.
Тобто, на відміну від укладених правочинів, у цьому випадку не виникає самої можливості піддати юридичній оцінці об`єктивно відсутній юридичний факт (цілеспрямовану дію), існування якого було б зумовлено юридично значимим волевиявленням учасника цивільних правовідносин.
Натомість у випадку недійсності чи нікчемності правочину насамперед йдеться про юридичну кваліфікацію об`єктивно наявного та вираженого у певний спосіб волевиявлення суб`єкта права щодо виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин.
Таким чином, на відміну від неукладеного правочину, оспорюваний та нікчемний правочин є такими, що відбулися, а його сторони виразили своє волевиявлення на зміну цивільних правовідносин.
Конструкція частини третьої статті 203 ЦК України визначає наявність волевиявлення учасника правочину обов`язковим і безумовним елементом, додержання якого є необхідним для чинності правочину. При цьому таке волевиявлення має бути: 1) вільним; 2) відповідати внутрішній волі учасника правочину.
В пунктах 7.5-7.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц зазначено, що порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у частині першій статті 215, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю на вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
Отже, тлумачення частини третьої статті 203 ЦК України дає підстави стверджувати, що вона застосовується лише тоді, коли існує хоча б якесь волевиявлення учасника правочину. Якщо процес формування його волі відбувся під впливом (тиском) зовнішніх обставин чи факторів, які її деформують, за приписами частини першої статті 215 ЦК України це є підставою для визнання правочину недійсним.
Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін (постанова Верховного Суду України від 07.06.2017 у справі № 6-872цс17).
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для цього виду договорів не вимагалася (абзац перший частини другої статті 639 ЦК України).
Підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину.
З огляду на зміст частини четвертої статті 203, частини першої статті 215, частини першої статті 218 ЦК України закон не пов`язує недійсність правочину з недотриманням установленої для нього обов`язкової письмової форми, частиною якої є підпис сторін.
Водночас укладеність договору пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх істотних його умов (частина перша статті 638 ЦК України). Належним підтвердженням досягнення сторонами згоди щодо визначених у договорі умов є, зокрема, їх підписи.
Абзац другий частини першої статті 218 ЦК України визначає право заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину та встановлює, що такий факт може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, окрім показань свідків.
Відповідно до частини другої статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Тобто ЦК України передбачає можливість вважати дійсним договір, укладений з дефектами його письмової форми, зокрема й підпису, за таких умов: 1) узгодження сторонами його істотних умов, що також включає в себе волевиявлення сторін на укладення відповідного договору; 2) виконання чи часткове виконання сторонами умов договору. 
Розглядаючи подібні спори, суди повинні з`ясовувати, чи існує підтвердження укладення і виконання такого договору. Якщо існує, то є підстави вважати такий договір дійсним і обов`язковим для сторін, якщо ні - то договір є неукладеним (п. 112 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2024 у справі № 204/8017/17).
Наведене узгоджується з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від установлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами.
Засоби, визначені абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України, можуть бути використані також для доведення факту вчинення правочину, що сприятиме захисту права іншої сторони правочину, який фактично відбувся, від зловживань у вигляді оспорювання факту вчинення цього правочину лише з огляду на відсутність підпису.
Неукладеність договору у зв`язку з недотриманням установленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину волевиявлення на його укладення, про що може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2024 у справі № 204/8017/17 зазначила, що відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Аналогічна правова позиція відображена та застосована у постановах Верховного Суду від 11.02.2026 у справі № 766/15509/16, від 11.02.2026 у справі № 752/23595/20, від 15.01.2026 у справі № 727/2070/22 (п. 77), від 21.01.2026 у справі № 755/9838/23 (п. 54), від 01.05.2025 у справі № 130/2528/23 (п. 25), від 15.05.2025 у справі № 490/628/21, від 19.02.2025 у справі № 542/179/23 (п. 53), від 02.04.2025 у справі № 522/8013/18, від 09.04.2025 у справі № 522/17518/19, від 29.10.2025 у справі № 676/2724/23 (п. 54), від 10.12.2025 у справі № 626/2365/24 (п. 64), від 27.11.2024 у справі № 204/8017/17 (п. 116), від 08.01.2025 у справі № 143/41/22, від 12.02.2025 у справі № 750/3031/20, від 16.04.2025 у справі № 761/33483/21 (п. 66).
Презумпцією є припущення, котре без доказів вважається істинним доти, доки його неправдивість не буде безспірно доведено. Тобто, презумпцією є специфічний засіб юридичної техніки, за допомогою якого на підставі індуктивного узагальнення подібних ситуацій припускається існування певного факту (явища юридичної дійсності або властивості суб`єкта чи об`єкта) з високим ступенем імовірності, який не потребує доказування, але може бути заперечений та спростований у суді та адміністративному органі у процесі доказування. 
Підставами позову, що розглядається в межах даної справи зазначено обставини того, що договір купівлі-продажу квартири від 21.12.2012, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко Сергієм Анатолійовичем за реєстровим № 578, не підписувався продавцями, зокрема ОСОБА_1 , що створює презумпцію неукладеності згаданого договору. 
ОСОБА_3 вправі спростувати презумпцію неукладеності договору купівлі-продажу квартири від 21.12.2012, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко Сергієм Анатолійовичем за реєстровим № 578, письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення договору у сторони, яка заперечує проти цього.
За умови неспростування презумпції неукладеності договору купівлі-продажу квартири від 21.12.2012 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко Сергієм Анатолійовичем за реєстровим № 578, тобто не надання ОСОБА_3 письмових доказів, засобів аудіо-, відеозапису та інших доказів, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення зазначеного договору, необхідно вважати доведеними обставини того, що такий договір є неукладеним.
ОСОБА_3 не подано до суду жодного доказу на спростування презумпції неукладеності договору купівлі-продажу квартири від 21.12.2012 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко Сергієм Анатолійовичем за реєстровим № 578.
Згідно відповіді Київського державного нотаріального архіву від 30.01.2026 вих. № 241/01-17 Реєстри для реєстрації нотаріальних дій том 2 за 2012 та за 2022 рік до Київського нотаріального архіву не передавалися. Водночас, Київським державним нотаріальним архівом було також проінформовано, що серед переданих приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком Сергієм Анатолійовичем документів відсутня справа за 21.12.2012 "Договори відчуження квартир та документи, на підставі яких вони посвідчувалися".
Тобто, із вказаного листа Київського державного нотаріального архіву вбачаються обставини фактичної відсутності серед архіву приватного нотаріуса договору купівлі-продажу квартири укладеного 21.12.2012 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко Сергієм Анатолійовичем, за реєстровим № 578.
У пункті 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2024 у справі № 204/8017/17 викладено правовий висновок відповідно до якого, відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13.10.2020 у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11.01.2022 у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22.02.2022 у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21). 
Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
Також позов не може містити вимогу, у якій ідеться про предмет спору, що відсутній (не існує); реституція ж як спосіб захисту застосовується для повернення виконаного за правочином, а не в тому разі, коли жодного виконання не відбувалося (саме це стверджує позивачка і достеменно встановили суди).
У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.
Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача (наприклад, реєстрація права власності на належне йому майно за іншою особою, чи зайняття та використання іншою особою приміщення позивача за відсутності встановлених для цього правових підстав).
Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується.
Наведене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 26.10.2022 у справі № 227/3760/19-ц.
Належним способом захисту права особи, майно якої вибуло з її законного володіння за неукладеним договором купівлі-продажу, є віндикаційний позов - витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача.
Велика Палата Верховного Суду дійшла цього висновку у постанові від 27.11.2024 у справі № 204/8017/17.
З урахуванням підстав позову позивачі у цій справі наполягають на витребуванні належної їм квартири, вважаючи, що ця квартира перебуває у володінні відповідача без установлених законом підстав. 
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункти 43, 89).
Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (пункт 4.17), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13).
Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи про інше речове право створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (від нім. buchbesitz - книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.012021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 70).
З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його фактичним володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави, заволодіння нею таким майном право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді й далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
Відтак, заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, й далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.
Виходячи з наведеного Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц дійшла висновку, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння (пункт 72 вказаної постанови).
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, якщо нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника за неукладеним договором купівлі-продажу, було зареєстровано за іншою особою без відповідної на те правової підстави, власник такого майна може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. При цьому відсутністю правової підстави в цьому випадку потрібно розуміти: реєстрацію спірного нерухомого майна за стороною неукладеного правочину; реєстрацію спірного майна за третьою особою на підставі правочину, укладеного всупереч нормам чинного законодавства (пункт 145 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2024 у справі № 204/8017/17).
У разі, якщо спірне нерухоме майно надалі відчужене за відплатним договором, і сторона цього договору не знала і не могла знати про відсутність у продавця права його відчужувати, у зв`язку із чим така особа є добросовісним набувачем, спірне нерухоме майно також може бути витребуване його власником відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, оскільки таке майно вибуло з володіння власника (законного володільця) не з його волі (за неукладеним правочином).
Наведене також узгоджується з положеннями статті 330 ЦК України, згідно з якими, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Крім цього, необхідно враховувати, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 Цивільного коедксу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.
Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.
Отже, власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову [про витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України)] без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами) (пункт 151 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2024 у справі № 204/8017/17).
При цьому, у постанові від 20.06.2023 у справі № 362/2707/19 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 02.09.2015 у справі № 6-1168цс15 та від 16.08.2017 у справі № 6-54цс17, а також висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 21.08.2018 у справі № 757/32440/15-ц, від 05.09.2018 у справі № 723/1983/16-ц та від 20.01.2021 у справі № 2-4440/11 про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі, тобто констатувала можливість витребування із чужого володіння частки у праві власності.
У позовній заяві ОСОБА_2 посилається на порушення його права на спадкове майно, яке залишилося після смерті матері, оскільки остання володіла 2/3 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 (1/3 набута в порядку приватизації; 1/3 успадкована після смерті матері - ОСОБА_4 ).
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.
Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.
Отже, оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.09.2025 у справі № 759/6904/21.
Відповідно до статтей 76-77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з частинами п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри (постанови Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 291/1352/20 (п. 60), від 18.02.2026 у справі № 759/22513/24 (п. 71)).
За обставинами цієї справи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 із 22.12.2008 року на праві власності володіли квартирою АДРЕСА_1 , яка була предметом договору купівлі-продажу квартири від 21.12.2012 року, сторонами якого зазначено ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 (як продавців) та ОСОБА_3 (як покупця).
ОСОБА_3 презумпцію непідписання продавцями договору купівлі-продажу квартири від 21.12.2012 року не спростовано.
При цьому, суд бере до уваги лист Київського державного нотаріального архіву від 30.01.2026 вих. № 241/01-17 згідно якого серед переданих документів приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка Сергія Анатолійовича відсутня справа за 21.12.2012 "Договори відчуження квартир та документи, на підставі яких вони посвідчувалися".
Також, судом враховано зміст листа комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" вих. 062/14-7461 від 01.04.2026 року, яким підтверджується внесення до пункту 1.4. договору купівлі-продажу квартири від 21.12.2012 року недостовірних відомостей, адже згідно з даними КП КМР "КМ БТІ" витяг з реєстру прав власності на об`єкти нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_4 від 03.12.2012 не видавався та не виготовлявся. 
Судом не встановлено обставин виконання сторонами договору купівлі-продажу квартири, який посвідчений 21.12.2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком Сергієм Анатолійовичем за реєстровим № 578.
При цьому, квартира АДРЕСА_1 є зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 починаючи із дати народження, що підтверджується витягом із реєстру територіальної громади № 2023/003179392 від 23.04.2023 року.
Наведені обставини з урахуванням "балансу вірогідностей" дозволяють зробити висновок, що договір купівлі-продажу квартири, який посвідчений 21.12.2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком Сергієм Анатолійовичем за реєстровим № 578 є неукладеним (невчиненим), а квартира АДРЕСА_1 , вибула з володіння власників поза їх волею, що є підставою для витребування спірної квартири із незаконного володіння відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 , який є власником 1/3 частини цієї квартири та ОСОБА_2 - спадкоємиця за законом на 2/3 частини цієї квартири після смерті матері ОСОБА_5 .
Щодо дотримання стандартів "трискладового тесту" правомірності втручання держави у право власності відповідача - кінцевого набувача суд встановив законність втручання у право власності кінцевого набувача та необхідність витребування спірного нерухомого майна на користь законних власників з таких міркувань.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди мають застосовувати під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права, що передбачають й інші критерії, які мають бути дотримані суб`єктами публічного права під час втручання у право власності.
Критерії правомірності втручання держави у право власності закладені у статті 1 Першого протоколу до Конвенції (далі - Перший протокол) та утворюють «трискладовий тест», за допомогою якого має відбуватися оцінка відповідного втручання.
У статті 1 Першого протоколу містяться три норми: 1) кожна особа має право мирно володіти своїм майном; 2) позбавлення власності є допустимим винятково в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; 3) держава має повноваження вводити у дію закони, необхідні для здійснення контролю за користуванням майном: а) відповідно до загальних інтересів; б) для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
ЄСПЛ наголошує на тому, що зазначені норми не є окремими, а друга і третя норми стосуються лише конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном.
Зокрема, втручання у здійснення права на мирне володіння майном у розумінні першого речення статті 1 Першого протоколу також повинно переслідувати мету в суспільному інтересі [рішення ЄСПЛ у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsytsyura v. Ukraine)].
Перед тим як з`ясувати, чи було дотримано першу норму, суд повинен встановити застосовність у цій справі решти двох норм (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden»).
Щодо першого припису ЄСПЛ у пунктах 63, 64 рішення у справі «Маркс проти Бельгії» (Marckx v. Belgium) зауважив, що, визнаючи право на безперешкодне користування своїм майном, стаття 1 за своєю суттю є гарантією права власності. Держава сама визначає «необхідність» відповідного закону, а наявність «спільного інтересу» може спонукати державу до «здійснення контролю за використанням власності», включаючи розпорядження та спадкування.
ЄСПЛ визначає найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу законність будь-якого втручання державного органу у право на мирне володіння майном, тобто його відповідність національному законодавству та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля [рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («East/West Alliance Limited v. Ukraine].
Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право власності європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії (що мають оцінюватися у сукупності), як: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) справедлива рівновага між інтересами захисту права власності та загальними інтересами (дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою та уникнення покладення на власника надмірного тягаря). Невідповідність втручання у право власності хоча б одному із зазначених критеріїв свідчить про протиправність втручання навіть у разі дотримання національного законодавства та (або) присудження власнику компенсації.
Контроль за дотриманням конвенційних гарантій здійснюється ЄСПЛ, який застосовує норми Конвенції відповідно до базових принципів (методів) тлумачення, до яких відносять «принцип автономного тлумачення понять», «принцип еволюційного (динамічного) тлумачення», «принцип європейського консенсусу», «принцип розсуду держави», «принцип ефективного тлумачення» та «принцип пропорційності та балансу інтересів».
Достатньо докладно стандарт верховенства права та пропорційність як його складова частина висвітлені у практиці ЄСПЛ.
Так, у рішенні у справі «Фрессо і Руар проти Франції» (Fressoz and Roire V. France) ЄСПЛ зазначає, що «необхідність» будь-якого обмеження реалізації права завжди має бути обґрунтованою. Відсутність такого мотивування - прояв свавілля держави.
У цьому рішенні ЄСПЛ вказав на неприпустимість свавільного втручання держави у права людини без нагальної на те потреби. Звичайно, насамперед уповноважені органи державної влади повинні оцінювати, чи наявна реальна суспільна потреба, яка виправдовує таке обмеження.
Вирішувати питання про пропорційність чи непропорційність обмеження прав людини має суд, адже судова влада - політично нейтральна гілка влади, покликана урівноважувати інші гілки влади у цьому напрямі.
ЄСПЛ вказав на необхідність перевіряти передбачення обмеження прав людини у національному законі, визначати наявність обставини для його застосування та вирішувати питання співмірності. У сукупності це утворює трискладовий тест на пропорційність.
Обмеження прав має передбачатись національним законом. Такий закон повинен існувати на момент введення такого обмеження.
Обмеження прав у такому разі повинно прямо передбачатись у законі, а зміст закону повинен бути доведений до відома громадян.
Закон має відповідати критеріям якості - обмеження прав повинно бути зрозумілим для кожного.
Обмеження прав повинно відповідати легітимній меті. Така мета зумовлена потребою захистити певні найбільш важливі для держави блага та принципи.
Втручання у права має відповідати вимогам співмірності.
Співмірність означає, що характер та обсяг втручання держави у права має бути не метою, а засобом для захисту необхідного суспільного блага. Таке тлумачення не повинно бути самоціллю, воно має бути необхідним, безальтернативним та достатнім, а не надмірним.
Співмірність є найбільш складним критерієм для вирахування та встановлення. Обмеження прав часто є законним і відповідає легітимній меті, але характер такого обмеження є надмірним.
Таким чином, можна зазначити, що лише при дотриманні всіх критеріїв трискладового тесту можна визнати втручання держави у права пропорційним, а відтак правомірним, справедливим та виправданим. У свою чергу, з позиції ЄСПЛ, суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку конкретно вирішувати питання пропорційності з урахуванням контекстуальних обставин справи. В одному випадку обмеження є пропорційним, а в іншому - те саме обмеження пропорційним не вважатиметься.
Так, законність втручання в цій справі обумовлена тим, що право власності є конституційним правом особи, передбаченим статтею 41 Конституції України, воно є непорушним та набувається в порядку, визначеному законом. Законний власник не втрачає право власності на належне йому майно, якщо воно вибуває з його володіння без належної на те законної підстави чи не з його волі, тому таке право підлягає захисту.
Легітимною метою (виправданістю втручання загальним інтересом) є необхідність захисту гарантованого Конституцією України права законного володільця, майно якого вибуло з його володіння без відповідної на те правової підстави чи не з його волі.
Що стосується принципу пропорційності, то суд вважає, що: 1) можливість втручання у право кінцевого набувача майна, яке вибуло з володіння власника без відповідної правової підстави, чи не з його волі прямо передбачене Цивільним кодексом України(статті 387, 388); 2) закон безпосередньо врегулював, що добросовісний набувач не набуває право власності на відчужене йому майно, яке вибуло із володіння власника поза його волею.
При цьому, як встановлено із матеріалів справи, що саме позивачі продовжують проживати у квартирі, а відтак витребування її у відповідача не покладатиме на нього надмірного тягаря.
Ураховуючи встановлені у справі обставини, а саме відчуження спірного майна без волевиявлення власників, витребування такого майна на користь законних власників від ОСОБА_3 є пропорційним втручанням у право власності останнього, яке ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі.
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує згідно з вимогами статті 141 ЦПК України, відповідно до яких покладає витрати по сплаті судового збору на відповідача, що складає 15 140.00 грн.
Керуючись ст.ст. 10, 15, 60, 169, 212-219, 263-265, 280 - 283 ЦПК України, ст.ст. 391, 1270-1272 ЦК України, суд -
У ХХ В А Л И В:
Позовні вимоги позовом ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах і інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іващенко Наталія Володимирівна про витребування майна з чужого незаконного володіння - задовольнити.
Витребувати із власності ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_5 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 ) та повернути у власність ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_6 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_6 ) 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3037850080000).
Витребувати із власності ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 ) та повернути у власність ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ; місце проживання: АДРЕСА_6 ) 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3037850080000).
Стягнути з  ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 ) на користь  ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_6 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_6 ) 15 140.00 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) гривень судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту до Київського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя:      А.М.Майбоженко