ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5168/26 Справа № 183/1581/26 	  	Суддя у 1-й інстанції - Парфьонов Д. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 81 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Городничої В.С., Макарова М.О.,
при секретарі - Карпенко М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на ухвалу Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2026 року про відмову у відкритті провадження у справі, у складі судді Парфьонова Д.О.
у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Самарівський відділ державної виконавчої служби у Самарівському районі Дніпропетровської області, ДРУ ДСФУ «Державний фонд сприяння молодіжному будівництву», Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» на дії начальника Самарівського відділу державної виконавчої служби у Самарівському районі Дніпропетровської області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції Юрія Поймьонова та зобов`язання вчинити певні дії, - 

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2026 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Самарівський ВДВС у Самарівському районі Дніпропетровської області, ДРУ ДСФУ «Державний фонд сприяння молодіжному будівництву», АТ КБ «ПриватБанк» на дії начальника Самарівського ВДВС у Самарівському районі Дніпропетровської області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції Юрія Поймьонова та зобов`язання вчинити певні дії, на підставі положень пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України. 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що вказана справа не може розглядатися в порядку цивільного судочинства, оскільки заявником оскаржуються дії та рішення державного виконавця, пов`язані з арештом майна, вчинені в межах виконавчого провадження ВП №54861953 з виконання виконавчого напису № 4429, виданого 02 червня 2017 року приватним нотаріусом Швець Р.О. про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів, тобто оскаржуються дії державного виконавця з виконання виконавчого напису № 4429, а тому скаржнику слід звернутися до адміністративного суду з даною скаргою. 
Не погодившись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали суду та направлення справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що подана скарга підлягає розгляду виключно в порядку цивільного судочинства, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку, що дана скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та як наслідок відмовив у відкритті провадження. Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги та не застосував до спірних правовідносин висновки Верховного Суду, відповідно до яких, розгляд аналогічних справ вирішується виключно в порядку цивільного судочинства.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно з частинами 1,2,5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Цим вимогам судове рішення не відповідає, з огляду на таке.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки заявником оскаржуються дії та рішення державного виконавця, пов`язані з арештом майна, вчинені в межах виконавчого провадження ВП №54861953 з виконання виконавчого напису № 4429, виданого 02 червня 2017 року приватним нотаріусом Швець Р.О. про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» грошових кощтів, тобто оскаржуються дії державного виконавця з виконання виконавчого напису № 4429, а тому дана справа не може бути розглянута в порядку цивільного судочинства та підлягає розгляду саме в порядку адміністративного судочинства, що свідчить про відсутність підстав для відкриття провадження у справі відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України. 
Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, з огляду на таке.
Відповідно до частині 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо розгляду справи судом, встановленим законом, стосується також дотримання правил предметної юрисдикції.
Критеріями розмежування предметної юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи.
Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
За правилами пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Зі змісту пунктів 1, 2 частини 1 статті 4 КАС України вбачається, що адміністративна справа – це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, де зокрема хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Отже, юрисдикція адміністративного суду поширюється на публічно-правові спори, ознаками яких є не лише спеціальний суб`єктний склад (хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції), але й спеціальні підстави виникнення, пов`язані з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Згідно зі статтею 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. 
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право, яке має існувати на час звернення до суду, а, по-друге, суб`єктний склад такого спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
Таким чином, вирішуючи питання про юрисдикцію спору, необхідно з`ясувати, зокрема, характер спірних правовідносин, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.
Відповідно до частини 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення, у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у встановленому законом порядку.
Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (частина 2 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»).
Згідно з частиною 1 статті 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. У позовній заяві зазначається ідентифікатор для повного доступу до інформації про виконавче провадження (за наявності).
Отже, Закон України «Про виконавче провадження» встановив спеціальний порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби щодо виконання постанов про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів. Згідно з цим порядком відповідні спори належать до юрисдикції адміністративних судів, і їх слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Разом із цим статтею 447-1 ЦПК встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Скарга подається стороною виконавчого провадження до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (частина 1 статті 448 ЦПК України).
Отже, зазначеними нормами законодавства передбачені різні способи звернення до суду за захистом свого порушеного права сторонами виконавчого провадження та іншими учасниками.
Так, у порядку адміністративного судочинства учасники виконавчого провадження мають право звернутися з позовом, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Сторони виконавчого провадження в порядку цивільного судочинства мають право звернутися зі скаргою, якщо вони вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Такі рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ.
Таким чином, Цивільним процесуальним кодексом України та Законом України «Про виконавче провадження» чітко врегульовано питання щодо звернення зі скаргою сторін під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до положень Цивільного процесуального кодексу України та іншими учасниками виконавчого провадження.
Як вбачається з матеріалів справи, 10 лютого 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на дії начальника Самарівського ВДВС у Самарівському районі Дніпропетровської області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції Юрія Поймьонова та просила зняти арешт з власного майна, накладеного постановою державного виконавця ВДВС Магдалинівського районного управління юстиції Бредихіна А.В. від 20 березня 2014 року у виконавчому провадженні № 42436043 та накладеного постановою державного виконавця Магдалинівського районного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Федориненко О.В. 13 жовтня 2017 року у виконавчому провадженні №54861953.
Звертаючись зі скаргою на дії начальника Самарівського ВДВС у Самарівському районі Дніпропетровської області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції Юрія Поймьонова, скаржник зазначила, що на власний запит отримала інформацію щодо підстав накладення арешту на власне майно, а саме перебування на виконанні відділу виконавчої служби виконавчого провадження ВП №42436043 з виконання виконавчого листа № 2/179/18, виданого 18 березня 2013 року Магдалинівським районним судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ДРУ ДСФУ «Державний фонд сприяння молодіжному будівництву» 131730,16 грн., яке завершено 17 липня 2014 року; виконавче провадження ВП №54861953 з виконання виконавчого напису № 4429, виданого 02 червня 2017 року приватним нотаріусом Швець Р.О. про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 12032,32 грн., яке 28 березня 2018 року завершено. 
Отже, ОСОБА_1 звернулася до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на дії державного виконавця у порядку контролю за виконанням судових рішень, і така скарга має розглядатися за правилами цивільного судочинства.
Таким чином, з огляду на суб`єктний склад сторін, предмет та характер спірних правовідносин, дана скарга підлягає розгляду саме в порядку цивільного судочинства, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про його підвідомчість суду адміністративної юрисдикції та як наслідок відмовив у відкритті провадження у справі.
Крім того, при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.
ЄСПЛ вказав, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (Shishkov v. Russia, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що відмова у відкритті провадження у справі із підстав, наведених судом першої інстанції, є формальним та сумнівним з точки зору дотримання права скаржника на доступ до правосуддя, гарантованого йому національним та європейським законодавством права на доступ до правосуддя.
Суд першої інстанції не врахував дані обставини і вищезазначені вимоги процесуального закону та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для відкриття провадження у справі.
Відповідно до частини 6 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 379 ЦПК України порушення норм процесуального права, яке призвело до помилковості ухвали є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, а тому ухвала суду підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2026 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 19 травня 2026 року
Повний текст судового рішення складено 27 травня 2026 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

М.О. Макаров