ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року 
м. Київ
справа №520/25813/25
адміністративне провадження № К/990/55395/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді- Уханенка С. А.,
суддів - Жука А.В., Соколова В.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції адміністративну справу
за позовом  ОСОБА_1 до НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ), за участю третьої особи - ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_3 ), про визнання протиправними та скасування висновку, пунктів наказів, зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року ( головуючий суддя - Любчич Л.В., судді : Присяжнюк О.В., Спаскін О.А.),
УСТАНОВИВ:
І. Рух справи
1. У вересні 2025 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 (далі - позивач, заявник) звернулися до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_2 (далі -відповідач), в якому просили визнати протиправним та скасувати висновок і пункти наказів та зобов`язати відповідача вчинити певні дії.
1.1. Ухвалами Харківського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2025 року відкрито спрощене провадження у справі №520/25341/25 та роз`єднано у самостійні провадження вимоги, заявлені в указаній справі, зокрема, виділено в окреме провадження позовні вимоги стосовно ОСОБА_1 .
1.2. Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2025 року у цій справі прийнято до розгляду позов ОСОБА_1 , в якому він просить:
- визнати протиправним та скасувати висновок НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) від 11 серпня 2025 року № 04.3.2/1310/25-Вн, складений за результатами службового розслідування за фактом можливого неправомірного нарахування деяким військовослужбовцям прикордонної комендатури швидкого реагування НОМЕР_1 прикордонного загону, зокрема, в частині військовослужбовця ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним та скасувати пункти 5, 6, 7 наказу НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2 ) від 20 серпня 2025 року № 4332-АГ «Про підсумки службового розслідування» у частині військовослужбовця ОСОБА_1 , а саме:
- За порушення статей 11, 16, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, положень посадової інструкції в частині неухильного виконання вимог законодавства, наказів і розпоряджень, здійснення контролю за підлеглим особовим складом, статті 23 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», статті 1.2.3 Бойового статуту механізованих і танкових військ Збройних Сил України, затвердженого наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 30 грудня 2016 року № 605, старшого лейтенанта ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності правами начальника прикордонного загону та оголошено дисциплінарне стягнення у виді «догана» (пункт 5 наказу № 4332-АГ);
- за порушення пункту 1 статті 3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» притягнути до матеріальної відповідальності старшого лейтенанта ОСОБА_1 за фактом нанесення шкоди державі на загальну суму 6 012 777,70 грн, внаслідок надмірного нарахування та виплати додаткової винагороди (пункт 6 наказу № 4332-АГ);
- щодо внесення до книги обліку нестач та відображення суми в книзі обліку грошових стягнень та нарахувань за ОСОБА_1 та щомісячного утримання з нього коштів в розмірі 20% місячного грошового забезпечення та додаткової винагороди до повного погашення збитку (пункт 7 наказу № 4332-АГ).
- зобов`язати НОМЕР_1 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити недоплачене (стягнуте) грошове забезпечення та додаткову винагороду за вересень 2025 року ОСОБА_1 у розмірі 29 040,88 грн відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168.
1.3. Позов обґрунтовано тим, що у червні 2025 року начальнику НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України був надісланий лист № 14/8810-250-вих для вивчення та впровадження рекомендацій за результатами проведеного внутрішнього аудиту за період з 01 березня 2024 року по 28 лютого 2025 року, на підставі якого було призначене службове розслідування за фактами виявлених порушень, зокрема, стосовно здійснення, за відсутності правових підстав, виплат одноразової та додаткової винагороди, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - постанова КМУ № 168) окремим військовослужбовцям, що спричинило державі збитки на суму 25 469 961,82 грн. 
1.4. ОСОБА_1 указує, що в ході проведеної перевірки було виявлено факти неправомірного нарахування та виплати коштів окремим категоріям військовослужбовців, через що його притягнуто до дисциплінарної відповідальності та зобов`язано відшкодувати збитки, з чим він не погоджується, оскільки вважає, що результати проведеного службового розслідування стосовно нього є необ`єктивними та такими, що складені без всебічного, повного та справедливого вивчення усіх документів, які були у розпорядженні НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_3 ). Посилаючись на те, що комісією службового розслідування прийняті упереджені та необ`єктивні висновки), у зв`язку з чим оскаржені позивачем висновок та наказ є протиправними та безпідставними, просив суд задовольнити позов.
2. Одночасно з позовом ОСОБА_1 також подав заяву про його забезпечення, обґрунтовану тим, що відповідно до частини першої статті 10 Закону України від 03 жовтня 2019 року № 160-IX «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» (далі - Закон № 160-IX) відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум такої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону. 
2.1. Позивач указав, що у разі притягнення винної особи до матеріальної відповідальності стягнення з неї сум у відшкодування завданої шкоди здійснюється щомісяця із грошового забезпечення цієї особи в розмірі до 20 відсотків її місячного грошового забезпечення (частина перша статті 13 Закону № 160-IX). Отже, за твердженням ОСОБА_1 , оскаржені ним накази в частині притягнення його до матеріальної відповідальності є самостійними, законодавчо визначеними підставами для стягнення з нього щомісячно коштів у рахунок відшкодування завданої шкоди, з розміром якої він не погоджується і вважає безпідставними причини для її відшкодування. 
2.2. Позивач наголошує, що подання позову не зупиняють дії оскаржених наказів в частині притягнення його до матеріальної відповідальності, а судовий розгляд не є перешкодою для їхньої подальшої реалізації. Посилаючись на те, що у випадку задоволення позову, невжиття попередніх заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний захист та/або поновлення його порушених прав, за захистом яких він звернувся до суду, просив суд зупинити дію пунктів 6,7 наказу НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2 ) від 20 серпня 2025 року № 4332-АГ «Про підсумки службового розслідування» та заборонити військовій частині НОМЕР_2 вчиняти дії зі стягнення коштів у розмірі 20 відсотків місячного грошового забезпечення та додаткової винагороди до повного погашення збитку на загальну суму 6 012 777,70 грн стосовно нього, до набрання законної сили рішенням суду у адміністративній справі № 520/25813/25.
3. Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2025 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Зупинено дію пунктів 6,7 наказу НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2 ) від 20 серпня 2025 року № 4332-АГ «Про підсумки службового розслідування» та заборонено військовій частині НОМЕР_2 вчиняти дії зі стягнення з ОСОБА_1 коштів у розмірі 20 відсотків місячного грошового забезпечення та додаткової винагороди до повного погашення збитку на загальну суму 6 012 777,70 грн до набрання законної сили рішенням суду у адміністративній справі № 520/25813/25 в Харківському окружному адміністративному суді.
3.1. Забезпечуючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено наявність підстав того, що без вжиття заходів забезпечення позову, так як продовження дії оспорюваного наказу відповідача може спричинити негативні наслідки та є втручанням у мирне володіння ОСОБА_1 власними коштами, а тому, у випадку прийняття судом позитивного для позивача рішення, його виконання буде істотно ускладнено. За таких обставин, суд дійшов висновку про необхідність забезпечення позову, з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Суд першої інстанції також зауважив, що розгляд заяви про вжиття заходів забезпечення позову не передбачає надання оцінки правомірності дій, рішень чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, а спрямований виключно на забезпечення захисту прав, свобод та інтересів позивача на час розгляду справи. Тобто, виключно за результатами розгляду справи по суті судом надається повна, всебічна та об`єктивна оцінка оскаржуваному рішенню, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
4. Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції про забезпечення, військова частина НОМЕР_2 оскаржила її до суду апеляційної інстанції.
5. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року скасовано ухвалу суду першої інстанції та відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.
5.1. Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та відмовляючи у забезпеченні позову, суд апеляційної інстанції, з посиланням на сформовану практику Верховного Суду виходив з того, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Суд апеляційної інстанції зауважив, що позивачем жодним чином не доведено реальної загрози невиконання або істотного ускладнення виконання майбутнього судового рішення, а сам факт здійснення відрахувань із грошового забезпечення відповідно до наказу, який оскаржується, не свідчить про неможливість подальшого відновлення порушених прав у разі задоволення позову. Так, за умовами частини третьої статті 14 Закону № 160-IX у разі скасування наказу про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності стягнені з особи кошти та/або добровільно передане нею рівноцінне майно чи внесені кошти повертаються цій особі, про що видається відповідний наказ, отже, у випадку визнання наказу протиправним та його скасування, утримані суми будуть повернуті позивачу у встановленому законом порядку, що виключає незворотність наслідків, а аргументи ОСОБА_1 щодо втручання у мирне володіння майном не є підставою для забезпечення позову, оскільки самі по собі майнові втрати, які потенційно можуть бути відшкодовані, не формують тієї шкоди, яка відповідно до частини другої статті 150 КАС України має бути оцінена як така, що унеможливлює чи істотно ускладнює захист прав.
6. Предметом оскарження є постанова суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
ІІ. Провадження в суді касаційної інстанції
7. 29 грудня 2025 року через підсистему «Електронний Суд» ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм процесуального права, просив переглянути і скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції. 
8. Скаргу обґрунтовано тим, що судом апеляційної інстанції порушено приписи частини п`ятої статті 242 КАС України, зокрема не враховано правові висновки Верховного Суду сформовані у справах № 140/8878/20; № 520/4893/25; № 600/1928/24-а, № 440/9568/22, № 320/60813/24; № 240/16920/21, №440/6755/21, № 160/11995/22, № 140/8709/21, № 380/8301/22, № 520/22284/24; № 381/4019/18; № 914/1570/20; № 640/6840/20; № 826/14951/18; № 140/2474/20; 826/16911/18, №826/10936/18, № 826/13396/18, № 420/5553/18, № 640/868/19, №1840/3517/18, №640/9167/19, № 640/29749/20, № 640/18852/21; № 640/9167/19; № 640/23179/19.
8.1. Заявник наголошує, що при вирішенні питання щодо забезпечення позову у цій справі, судом апеляційної інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, чим порушено принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі та не дотримано вимоги частини четвертої статті 9 КАС України. За твердженням ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції безпосередньо, всебічно, повно та об`єктивно не оцінив докази у справі, зокрема: копії банківських виписок, наданих позивачем, наказу про притягнення до матеріальної відповідальності, рапортів та додатків про виплату додаткової винагороди, службових посвідчень, листи відповіді військової частини НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 тощо, що є порушенням приписів частини першої статті 90 КАС України.
8.2. У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що з нього стягують суми у більшому, ніж належить розмірі, що підтверджується банківськими виписками, та наполягає, що мав право на отримання винагород, установлених постановою КМУ №168, оскільки у складі 3 отбр військової частини НОМЕР_4 ; 4 ПРИКЗ з 1 по 31 серпня 2025 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій, а саме по лінії бойового зіткнення з противником, на глибину виконання бойових (спеціальних) завдань першого ешелону оборони, організація, планування бойового завдання прикрозвзас, контроль за його виконанням, керування секцією S2 пункту управління розвідки приккшр, в складі групи розвідувального БпАК «ЛЕЛЕКА» прикрозвзас у населеному пункті Чорне, в смузі оборони, Вільхуватська сільська територіальна громада.
8.3. Заявник зазначає про порушення своїх майнових прав та вважає, що невжиття заходів забезпечення позову унеможливить їхній ефективний захист та поновлення в майбутньому, з огляду на те, що він оскаржує наказ про підсумки службового розслідування до суду та прохає його визнати протиправним та скасувати судом. Тому виконання майбутнього рішення буде неможливим або утрудненим через незупинення стягнення за відповідним наказом. Отже, утримання з позивача коштів до часу вирішення судом спору становитиме втручання у мирне володіння ним власними коштами.
8.4.  ОСОБА_1 підкреслює, що суд апеляційної інстанції не здійснив ні оцінку його доводів, викладених у заяві про забезпечення позову, ні дослідив надані докази позивачем разом із заявою, не звернув увагу на дійсне порушення майнового стану позивача через дію відповідного наказу військової частини НОМЕР_2 зі стягнення 20 відсотків грошового забезпечення (у т.ч. додаткової винагороди) відповідачем, та залишив поза увагою той факт, що позивач є діючим військовослужбовцем, який постійно виконує бойові завдання на передньому краї оборони, про що стягнення коштів з останнього безпосередньо впливає на його здатність виконувати завдання і матеріально себе забезпечувати щодня.
9. Ухвалою Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 21 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі.
10. Підставою відкриття касаційного провадження є необхідність перевірки правильності застосування судом норм процесуального права, зокрема, положень частини другої статті 150 КАС України щодо наявності або відсутності підстав для забезпечення позову.
11. У відзивах на касаційну скаргу військова частина НОМЕР_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3 просять залишити її без задоволення, а судове рішення без змін. Відповідач та третя особа, зокрема, указали, що законодавством України передбачено чіткий та імперативний механізм відновлення прав військовослужбовця у разі визнання наказу про притягнення до відповідальності протиправним. Так, відповідно до частини третьої статті 14 Закону № 160-IX у разі скасування наказу про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності стягнені з особи кошти та/або добровільно передане нею рівноцінне майно чи внесені кошти повертаються цій особі, про що видається відповідний наказ. Отже, права скаржника надійно захищені законом і у випадку задоволення його позову по суті, всі утримані кошти підлягають безумовному поверненню. Водночас ОСОБА_1 не надано жодних доказів того, що відповідач не зможе виконати таке рішення суду. Крім того, оскаржуваний наказ передбачає щомісячне стягнення лише у розмірі 20 відсотків від грошового забезпечення і позивачем не надано доказів (довідок про майновий стан, наявність утриманців, критичні витрати тощо), які б підтверджували, що стягнення частини грошового забезпечення ставить його у скрутне становище або є «надмірним тягарем» у розумінні практики Європейського суду з прав людини. Водночас тимчасові фінансові незручності не є тотожними порушенню права на мирне володіння майном, про що також указав суд апеляційної інстанції.
ІІІ. Джерела права й акти їхнього застосування. Позиція Верховного Суду
12. Перевіряючи правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права та аналізуючи доводи касаційної скарги, а також, виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, Суд зазначає таке.
13. Інститут забезпечення адміністративного позову регламентовано, зокрема, статтями 150, 151, 154 КАС України, які визначають підстави для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а також способи забезпечення позову в адміністративному процесі.
14. Так, за правилами частини першої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
15. Приписами частини другої статті 150 КАС України ( у редакції, чинній на час подання заяви) установлено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
15.1. Отже, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, тобто механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі. Проте, конструкція частини першої статті 150 КАС України свідчить про те, що підстави забезпечення позову, визначені частиною другою цієї норми КАС України, є оціночними, а тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову усупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог.
16. За правилами частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
16.1. Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина друга статті 151 КАС України).
17. Приписами частин четвертої - шостої статті 154 КАС України визначено, що залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.
18. Аналізуючи приписи статей 150, 151, 154 КАС України, Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що для вжиття заходів забезпечення позову необхідні поважні підстави та обґрунтування таких підстав належними доказами. Водночас суд не може вживати заходи забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, оскільки це порушує принцип преюдиційності та фактично вирішує спір по суті до завершення розгляду справи.
19. Поглиблюючи правові позиції стосовно механізмів застосування указаних норм, Верховний Суд також визначив ключові вектори розвитку практики з питання застосування заходів забезпечення позову, а саме:
- обов`язковість доведення «очевидної небезпеки», що полягає в тому, що позивач має довести, що невжиття заходів зробить виконання рішення суду неможливим або надмірно складним і лише посилання на потенційне порушення прав є недостатнім для вжиття заходів забезпечення позову;
- таке рішення має відповідати принципу пропорційності, оскільки захід забезпечення має бути співмірним із заявленими вимогами. Отже, при вирішенні заяви про забезпечення позову, суд повинен виходити з балансу інтересів як учасників справи так і суспільного; 
- забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень допускається лише у разі, якщо таке рішення має ознаки очевидної протиправності, які можна виявити без глибокого аналізу доказів (prima facie);
- суд не може через механізм забезпечення позову зобов`язати орган влади прийняти рішення, які належать до виключної компетенції такого органу (якщо це не передбачено законом як спосіб захисту), отже існує заборона втручання в дискреційні повноваження.
20. Такі критерії мають на меті дотримання судом балансу між інтересами позивача щодо ефективного захисту його порушених прав та інтересами відповідача (і третіх осіб), задля уникнення втручання в їхню діяльність до ухвалення остаточного рішення у справі, адже необґрунтоване вжиття відповідних заходів може привести, зокрема, до: негативних правових наслідків для позивача та/чи відповідача, а також інших учасників судового процесу (чи інших осіб, що не є учасниками провадження); правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти.
21. Отже, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог, бути адекватними та співмірними із заявленими позивачем вимогами. Це означає, що при вирішенні питання забезпечення позову, суд у кожному випадку, виходячи із конкретних доказів, зобов`язаний установити, чи є захід забезпечення позову, про який просить позивач, співмірним до позовних вимог, і чи відповідає він меті та завданням правового інституту забезпечення позову.
22. Саме співмірність передбачає дотримання балансу між негативними наслідками вжиття заходів забезпечення позову та тими негативними наслідками, що можуть настати за умови невжиття таких заходів, із урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
23. Суд також повинен оцінити адекватність заявленого позивачем заходу забезпечення позову, шляхом перевірки його відповідності вимогам, на забезпечення яких він уживається, тобто суд ураховує співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, із відповідними майбутніми наслідками (майновими, репутаційними, службовими, професійними тощо).
24. Розглядаючи справу № 914/1570/20 Велика Палата Верховного Суду, з-поміж іншого указала, що розгляд справи по суті - це безпосередньо вирішення спору судом з винесенням відповідного рішення, а забезпечення позову (в свою чергу) - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача. Такі заходи здійснюються до вирішення справи по суті з метою створення можливості реального та ефективного виконання рішення суду. 
25. Отже, підсумовуючи викладене, Верховний Суд констатує, що під час вирішення питання про забезпечення позову, суд має у кожній справі має здійснити індивідуальну оцінку обґрунтованості доводів заявника на предмет необхідності вжиття відповідних заходів, із урахуванням розумності, обґрунтованості та адекватності вимог останнього щодо забезпечення позову; урахувати баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; установити зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; урахувати ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; запобігти порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
26. Верховний Суд підкреслює, що окрім наведеного, суд має ураховувати і специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір та, відповідно, проаналізувати їхнє законодавче врегулювання, так як суд зобов`язаний оцінити законодавче підґрунтя спору і аргументувати, яким чином обраний заявником захід забезпечення відповідає характеру правовідносин і чи дозволить він запобігти заподіянню шкоди, яку в майбутньому неможливо буде виправити, з огляду на приписи законодавства, що регулюють спірні правовідносини.
27. Поряд з цим, в силу приписів статті 154 КАС України ухвала про забезпечення позову повинна бути судом умотивована, зокрема, із зазначенням: 1) висновків про існування: - обставин, що свідчать про істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених або оспорюваних прав чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, - або очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень (відповідача), та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі; 2) в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача.
28. Наведене свідчить, що підстави для застосування заходів забезпечення позову не є безумовними, вони оцінюються судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин у кожному конкретному спорі (справі) та викладених заявником аргументів.
29. Повертаючись до обставин справи, що розглядається та аналізуючи зміст оскарженої постанови суду апеляційної інстанції, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, передбачених статтею 150 КАС України через недоведення позивачем існування реальної загрози невиконання або істотного ускладнення виконання майбутнього судового рішення. 
30. Так, ключовими аргументами ОСОБА_1 у заяві про забезпечення позову є: 
- позивач неодноразово подавав документи про виплату йому додаткової винагороди, відповідно до постанови КМУ № 168, проте на підставі пункту 7 оскарженого ним наказу відповідач здійснює відрахування з його грошового забезпечення у більшому, ніж 20 відсотків, розмірі;
- стягнення з нього коштів до часу вирішення судом спору є втручанням у мирне володіння ним власними коштами.
31. Як слушно зауважив суд апеляційної інстанції, тимчасові фінансові втрати, які можуть бути компенсовані, не можуть бути підставами для застосування забезпечення позову, оскільки у разі визнання судом наказу протиправним ( та його скасування), утримані суми будуть повернуті позивачу відповідно до процедури, визначеної частиною третьою статті 14 Закону № 160-IX, що виключає незворотність наслідків у разі скасування наказу про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності. Отже, майнові втрати, які потенційно можуть бути відшкодовані, не формують тієї шкоди, яка відповідно до частини другої статті 150 КАС України є такою, що унеможливлює чи істотно ускладнює захист прав.
32. Верховний Суд також відхиляє доводи ОСОБА_1 щодо втручання у його мирне володіння майном, з посиланням на завищений, аніж 20 відсотків розмір відрахувань, оскільки з матеріалів справи (зокрема з банківських роздруківок) неможливо установити розмір сум, утриманих на виконання пункту 7 наказу № 4332-АГ, а викладені ним мотиви зводяться до незгоди з висновками службового розслідування, змістом наказу та порядком утримання коштів, тобто стосуються обставин, які підлягають вирішенню при розгляді справи по суті, а не у межах забезпечення позову. Водночас питання права позивача на отримання винагород, установлених постановою КМУ №168 у період з 01 по 31 серпня 2025 року не є предметом дослідження судів у межах окресленого позивачем предмету цього спору.
33. Аргументи заявника щодо незастосування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах теж не знайшли підтвердження під час касаційного розгляду справи та спростовуються змістом оскарженої постанови. 
34. Так, аналіз наведених ОСОБА_1 справ, розглянутих судом касаційної інстанції, як прикладів правильного застосування норми права, з посиланням на частину п`яту статті 242 КАС України, не свідчить про недотримання судом апеляційної інстанції процесуальних норм КАС України, оскільки обставини указаних справ не є подібними до спірних правовідносин.
34.1. Верховний Суд зауважує, що в більшості з указаних представником позивача справ вирішувалися спори між юридичними особами та органами податкової служби/іншими контролюючими суб`єктами владних повноважень і оскаржені рішення насамперед стосувалися наслідків для фінансово-господарської діяльності таких юридичних осіб. Отже, питання забезпечення позову у цих справах вирішувалося через призму оцінки майбутніх збитків підприємству/установі/організації, що може завдати оскаржене рішення/припис. Що стосується прикладів цивільної та господарської справи, то у справі № 381/4019/18 існував ризик відчуження майна, а у справі № 914/1570/20 вирішувався спір щодо митного оформлення товару, що містив об`єкт інтелектуальної власності.
Отже, обставини указаних ОСОБА_1 справ не є релевантними до спірних правовідносин.
35. Ураховуючи те, що з наданих позивачем документів не вбачається підстав, за яких суд може відповідно до частини другої статті 150 КАС України вжити заходів забезпечення позову, Верховний Суд погоджується з висновкам суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_1 не доведено необхідність вжиття заходів забезпечення позову, оскільки його тимчасові майнові втрати, в силу закону будуть повністю компенсовані у разі задоволення позову, а надані стороною позивача докази не підтверджують ризик незворотної шкоди. Тому у суду апеляційної інстанції не було підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.
36. Таким чином, підстави для скасування постанови суду апеляційної інстанції відсутні.
37. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
38. За таких обставин, колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
39. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність підстав, наведених у статтях 139,140 КАС України, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року залишити без змін.
3. Судові витрати не розподіляються.
4. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя С.А. Уханенко
Судді: А.В. Жук
В.М. Соколов