ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, 88605, e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua, вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/617/24 

Господарський суд Закарпатської області у складі: головуючого судді Сисина С.В., за участі секретаря судового засідання Далекорій Б.В., розглянувши у загальному позовному провадженні справу
за позовом Миргородської окружної прокуратури Полтавської області, 37600, Полтавської області, місто Миргород, вулиця Кашинського, 1 в інтересах держави в особі
позивача 1: Північно-східного офісу Держаудитслужби, код ЄДРПОУ – 40478572, місцезнаходження – 61022, Харківська область, місто Харків, майдан Свободи, будинок 5, держпром, 4 під`їзд, 10 поверх, в особі Управління Північно-Східного офісу Держаудитслужби в Полтавській області, код ЄДРПОУ відокремленого підрозділу – 41127020, місцезнаходження – 36011, Полтавська область, місто Полтава, вулиця Шевченка, будинок 1,
позивач 2: Миргородської районної ради, код ЄДРПОУ – 21051438, місцезнаходження – 37600, Полтавська область, місто Миргород, вулиця Гоголя, будинок 120,
до відповідача 1: Комунального підприємства «Сервіс» Петрівсько-Роменської сільської ради, код ЄДРПОУ – 41219870, місцезнаходження – 37333, Полтавська область, Миргородський район, село Петрівка-Роменська, вулиця Соборна, будинок 35,
до відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд-Строй-Сервіс», код ЄДРПОУ – 41339726, місцезнаходження – 88015, Закарпатська область, місто Ужгород, вулиця Володимирська, будинок, 90/18,
третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Антимонопольний комітет України, код ЄДРПОУ – 00032767, місцезнаходження – 03035, місто Київ, вулиця Митрополита Василя Липківського, будинок 45,
третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – Східне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України, код ЄДРПОУ – 22630473, місцезнаходження – 61022, Харківська область, місто Харків, майдан Свободи, будинок 5, держпром, 6 під`їзд, 1 поверх, кімната 35, 
про визнання недійсним договору, як такого, що суперечить інтересам держави й суспільства з умислу однієї сторони та застосування наслідків недійсності,
за участі представників сторін:
від прокуратури – прокурора Чулей О.Ю.,
від позивача 1 - не з`явився,
від позивача 2 - не з`явився,
від відповідача 1 - не з`явився,
від відповідача 2 - не з`явився,
від третьої особи 1 - не з`явився,
від третьої особи 2 - не з`явився,
В С Т А Н О В И В :
Миргородська окружна прокуратура Полтавської області (далі – прокурор) в інтересах держави в особі позивача 1 – Північно-східного офісу Держаудитслужби, позивача 2 - Миргородської районної ради, звернулась до Господарського суду Закарпатської області з позовною заявою №54/1-5204ВИХ-24 від 25.06.2024 (яка зареєстрована за вх.№02.3.1-05/655/24 від 01.07.2024) до Комунального підприємства «Сервіс» Петрівсько — Роменської сільської ради (далі – відповідач 1, Комунальне підприємство) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд-Строй-Сервіс», (далі – відповідач 2, Товариство), згідно з якою просить: 
- визнати недійсним договір від 23.05.2019 №50/05/2019-ПЗ про закупівлю послуг по об`єкту «поточний ремонт автомобільних доріг загального користування місцевого значення Гадяцького району Полтавської області» та додаткову угоду №1 від 23.05.2019, укладені між Комунальним підприємством «Сервіс» Гадяцької районної ради» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гранд - Строй - Сервіс» (далі – оспорюваний договір); 
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд - Строй - Сервіс» на користь Комунального підприємства «Сервіс» Петрівсько - Роменської сільської ради 5294000,00 гривень, а з Комунального підприємства «Сервіс» Петрівсько - Роменської сільської ради одержані ним за рішенням суду 5294000,00 гривень стягнути в дохід держави.
Позов заявлено прокурором з підстав недотримання відповідачами норм Законів України «Про публічні закупівлі» та «Про захист економічної конкуренції» під час укладення зазначеного договору.
Процесуальні дії у справі
Згідно з ухвалою від 03.06.2024 суд залишив без руху позовну заяву Миргородської окружної прокуратури Полтавської області від 01.07.2024 (зареєстровану за вх.№02.3.1-05/655/24) та встановив позивачу п`ятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
05.07.2024 на адресу суду від Миргородської окружної прокуратури Полтавської області надійшов лист №54/1-5536ВИХ-24 від 04.07.2024, в якому прокурор повідомляє про усунення недоліків позовної заяви шляхом сплати судового збору (зареєстрований за вх.№02.3.1-02/5354/24).
Згідно з ухвалою від 09.07.2024 суд повторно залишив позовну заяву Миргородської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави від 01.07.2024 без руху та встановив позивачу п`ятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
10.07.2024 на адресу суду від Миргородської окружної прокуратури Полтавської області надійшов лист №54/1-5536Вих-24 від 04.07.2024, в якому прокурор повідомляє про усунення недоліків позовної заяви (зареєстрований за вх.№02.3.1-02/5387/24).
Згідно з ухвалою від 16.07.2024 суд повернув прокурору позовну заяву Миргородської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави від 01.07.2024 (вих. №02.3.1.-05/655/24).
Згідно з постановою Західного апеляційного господарського суду від 28.10.2024, суд ухвалив: апеляційну скаргу Миргородської окружної прокуратури Полтавської області від 25.07.2024 зареєстровану за вх.№01-05/2162/24 від 29.07.2024) задовольнити; ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 16.07.2024 у справі №907/617/24 скасувати; справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
02.01.2025 на адресу Господарського суду Закарпатської області згідно листа Вих.№09-01/2069/24 від 26.12.2024 (зареєстрованого за вх.№02.3.1-02/16/25) надійшли матеріали справи 907/617/24.
Згідно з ухвалою від 13.01.2025 суд (головуючий – суддя Андрейчук Л.В.) відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання у справі на 12.02.2025, залучив до участі у справі третю особу яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Антимонопольний комітет України та встановив сторонам строки для подання заяв по суті спору.
16.01.2025 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від Північно-східного офісу Держаудитслужби в особі Управління Північно-Східного офісу Держаудитслужби в Полтавській області надійшли додаткові пояснення у справі від 16.01.2025 (зареєстровані за вх.№02.3.1-02/302/25).
06.01.2025 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від Північно-східного офісу Держаудитслужби в особі Управління Північно-Східного офісу Держаудитслужби в Полтавській області надійшла заява про проведення засідання за відсутності учасника справи від 16.01.2025 (зареєстрована за вх.№02.3.1-02/304/25).
17.01.2025 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від третьої особи – Антимонопольного комітету України надійшло клопотання про заміну третьої особи у справі від 17.01.2026 (зареєстрована за вх.№02.3.1-02/347/25).
Згідно з ухвалою від 21.01.2025 суд виправив описку в ухвалі від 13.01.2025 по справі №907/617/24, змінивши час наступного підготовчого засідання на 12.02.2025.
27.01.2025 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від відповідача 1 - Комунального підприємства «Сервіс» Петрівсько-Роменської сільської ради надійшов відзив на позовну заяву від 27.01.2025 (зареєстрований за вх.№02.3.1-02/647/25).
04.02.2025 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від першого заступника керівника Миргородської окружної прокуратури Полтавської області надійшла відповідь на відзив №54/1-890ВИХ-2554/1-82-3645-24 від 31.01.2025 (зареєстрована за вх.№02.3.1-02/1027/25).
Згідно з ухвалою від 12.02.2025 суд зупинив провадження у справі №907/617/24 до розгляду Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду справи №922/3456/23.
Розпорядженням керівника апарату Господарського суду Закарпатської області від 05.03.2026 №02-02/73/26 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» призначено повторний автоматизований розподіл справи №907/617/24 у зв`язку з призначенням головуючого судді Андрейчука Л.В. на посаду судді Центрального апеляційного господарського суду, що унеможливлює продовження розгляду ним даної справи.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено головуючого суддю Сисина С.В., що підтверджується протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями.
Згідно з ухвалою від 23.03.2026 суд (головуючий – суддя Сисин С.В.) поновив провадження у справі; справу №907/617/24 прийняв до свого провадження; вирішив підготовче провадження у справі №907/617/24 розпочати спочатку; призначити підготовче засідання у справі на 22.04.2026; клопотання третьої особи – Антимонопольного комітету України про заміну третьої особи у справі від 17.01.2026 – задовольнити частково; залучити до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – Східне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України.
24.03.2026 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від позивача 1 - Північно-східного офісу Держаудитслужби надійшла заява про проведення засідання за відсутності учасника справи від 24.03.2026 (яка зареєстрована за вхідним №02.3.1-02/2687/26), згідно з якої позивач 1 просить проводити судове засідання 22.04.2026 о 10:30 та подальші судові засідання без участі представника позивача 1.
Згідно з ухвалою від 22.04.2026 суд задовольнив усне клопотання прокурора про відкладення підготовчого засідання та призначив наступне підготовче засідання на 20.05.2026.
Згідно з ухвалою від 20.05.2026 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті на 10.06.2026 на 15:00.
10.06.2026 у судовому засіданні по розгляду справи по суті суд заслухав вступне слово прокурора, дослідив письмові докази та пояснення учасників справи, викладені у заявах по суті справи; перейшов до судових дебатів, після яких відповідно до ч. 1 ст. 219 ГПК України оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення, повідомивши дату та час його проголошення у цьому судовому засіданні.
Повернувшись у судове засідання, 10.06.2026 суд згідно з ч. 6 ст. 233, ч. 1 та 6 ст. 240 ГПК України проголосив скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду та повідомив дату складання повного рішення до десяти днів з дня закінчення розгляду справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 240 ГПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).
Аргументи сторін
Суть спору за позицією прокурора
У позовній заяві №54/1-2504ВИХ-24 від 25.06.2024, прокурор зазначає, що за результатами відкритих торгів (ідентифікатор закупівлі UA-2019-03-11-001451-b) на об`єкт «поточний ремонт автомобільних доріг загального користування місцевого значення Гадяцького району Полтавської області» очікуваною вартістю 10000000,00 грн, між замовником та ТОВ «Гранд-Строй-Сервіс» було укладено спірний договір №50/05/2019-ПЗ від 23.05.2019 на суму 9970000,00 грн. Того ж дня додатковою угодою №1 ціну договору було зменшено до 5294000,00 грн. Договір є фактично виконаним, а оплата за рахунок бюджетних коштів проведена в повному обсязі.
Рішенням адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 24.06.2021 №70/61-р/к у справі №7/01-140-21 встановлено, що переможець торгів ТОВ «Гранд-Строй-Сервіс» та інший учасник ТОВ «Будівельна компанія «Старт-Інвест» під час підготовки та участі в аукціоні діяли не самостійно, а узгоджували свої дії, усунувши конкуренцію та змагальність між собою. Антиконкурентна узгоджена поведінка, яка призвела до спотворення результатів торгів, виразилася у використанні однієї IP-адреси, незмінності цінових пропозицій протягом аукціону, наявності постійних телефонних зв`язків та господарських відносин, подачі файлів з однаковими параметрами та використанні спільної неофіційної версії програмного комплексу АВК-5 з ідентичними розрахунками договірної ціни, що свідчить про участь другого учасника як технічного гравця.
Прокурор вказує, що укладення договору №50/05/2019-ПЗ від 23.05.2019 за наслідками спотворених торгів завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, оскільки нівелює принципи максимальної економії, ефективності та добросовісної конкуренції, закріплені в Законі України «Про публічні закупівлі» та Бюджетному кодексі України. Наявність умислу на досягнення протиправного результату та обмеження конкуренції вбачається саме в діях ТОВ «Гранд-Строй-Сервіс», яке прагнуло безпідставно одержати право на укладення договору та отримання прибутку з бюджетних коштів в сумі 5294000,00 грн.
Посилаючись на положення ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 3 ст. 228 ЦК України та ст. 208 ГК України, прокурор просить визнати недійсними спірний договір та додаткову угоду №1 до нього, а також застосувати односторонню реституцію та стягнення в дохід держави: стягнути з ТОВ «Гранд-Строй-Сервіс» на користь КП «Сервіс» Петрівсько-Роменської сільської ради одержані за договором кошти в сумі 5294000,00 грн, а кошти в сумі 5294000,00 грн, які підлягають отриманню комунальним підприємством за рішенням суду, стягнути в дохід держави.
Позиція позивача 1
У поясненнях від 16.01.2025, позивач 1 зазначає, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1 та ст. 2 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» від 26.01.1993 №2939-XII Держаудитслужба забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю, а її головними завданнями є контроль за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів та дотриманням законодавства про закупівлі на підконтрольних установах через проведення аудиту, інспектування, перевірок чи моніторингу закупівель, проте безпосередньо цим органом контролю жодних заходів державного фінансового контролю стосовно обставин, наведених у позовній заяві першого заступника керівника Миргородської окружної прокуратури Полтавської області, не проводилося, через що у нього відсутня можливість надати пояснення по суті предмету позову. Водночас, беручи до уваги, що підставою позову про визнання недійсним договору №50/05/2019-ПЗ від 23.05.2019, як такого, що суперечить інтересам держави і суспільства з умислу однієї сторони, та застосування наслідків недійсності є факт порушення законодавства у вигляді спотворення антиконкурентними узгодженими діями результатів закупівлі UA-2019-03-11-001451-b, за що рішенням Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 24.06.2021 №70/61-р/к відповідача 2 - ТОВ «Гранд-Строй-Сервіс» та ТОВ «Будівельна компанія «СТАРТ-ІНВЕСТ» було притягнуто до відповідальності за п. 1 ст. 50, п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», позивач 1 наголошує, що згідно з ч. 4 ст. 4 вказаного Закону державний контроль за додержанням законодавства про захист економічної конкуренції та захист інтересів суб`єктів господарювання від його порушень здійснюється саме органами Антимонопольного комітету України.
Позиція позивача 2
Під час розгляду справи позивач 2 – Миргородська районна рада не подавала заяв чи пояснень щодо свого відношення до позовних вимог прокурора у справі.
Позиція відповідача 1
У відзиві на позовну заяву від 27.01.2025, відповідач 1 зазначає, що було дотримано всі встановлені Законом України «Про публічні закупівлі» процедурні етапи під час проведення відкритих торгів на закупівлю послуг з поточного ремонту автомобільних доріг із очікуваною вартістю 10000000,00 грн. В електронній системі закупівлі за ідентифікатором UA-2019-03-11-001451-b свої пропозиції подали два учасники, при цьому пропозиція ТОВ «Гранд-Строй-Сервіс» у розмірі 9970000,00 грн визначена системою як найбільш економічно вигідна, що і стало законною підставою для укладення договору. Приписи чинного законодавства встановлюють чіткий перелік підстав для відміни закупівлі або визнання торгів такими, що не відбулися, проте виключно на стадії проведення самої процедури, а не після укладення та повного виконання договору. Крім того, органами Держаудитслужби в ході моніторингу закупівлі ще до моменту підписання контракту виявлялися певні невідповідності тендерної документації, які замовник успішно й оперативно усунув 24.04.2019, про що свідчить офіційна відмітка контролюючого органу в системі. Будь-яких інших заходів фінансового контролю чи перевірок укладеного договору з боку Держаудитслужби не здійснювалося.
Договір від 23.05.2019 №50/05/2019-ПЗ на момент його укладення повністю відповідав нормам цивільного та господарського законодавства, а також інтересам держави і суспільства. Більше того, сторонами у день підписання договору було укладено додаткову угоду №1, якою суттєво зменшено ціну предмета закупівлі з 9970000,00 грн до 5294000,00 грн, що безпосередньо забезпечило максимальну економію бюджетних коштів місцевого значення. На цей час спірний договір виконаний сторонами у повному обсязі, послуги з поточного ремонту автомобільних доріг надані, а грошові кошти сплачені, що офіційно визнається і підтверджується самими позивачами.
Для визнання договору недійсним на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України прокурор зобов`язаний довести наявність умислу хоча б у однієї зі сторін на досягнення завідомо протиправної мети, яка суперечить інтересам держави і суспільства. Прокурором не надано жодних доказів та аргументів, які б підтверджували, що відповідач 1 чи відповідач 2 під час підписання договору усвідомлювали протиправність своїх дій чи прагнули настання негативних наслідків для публічного порядку. Відповідач 1 зазначає, що для кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України обов`язково має враховуватися вина сторони у формі наміру порушити публічний порядок через незаконне заволодіння чи знищення майна, а такий протиправний намір має встановлюватися виключно вироком суду у кримінальній справі, який набрав законної сили. Будь-які докази існування подібних вироків чи притягнення посадових осіб учасників правочину до кримінальної відповідальності у матеріалах справи відсутні.
Рішення адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 24.06.2021 року №70/61-р/к, яким встановлено факт антиконкурентних узгоджених дій між учасниками торгів, не може слугувати автоматичною підставою для визнання договору недійсним. Сам по собі факт вчинення правопорушення у сфері захисту економічної конкуренції, констатований через два роки після укладення договору, не впливає на дійсність цивільно-правового зобов`язання, оскільки інтерес держави у підтриманні законності та конкурентного середовища у цій сфері вже повністю відновлено та захищено шляхом накладення на порушників адміністративного штрафу.
Замовник під час визначення переможця торгів діяв виключно у межах своїх повноважень, оскільки на момент прийняття рішення протоколом від 06.05.2019 №100 у нього не було жодних правових підстав для відхилення тендерної пропозиції ТОВ «Гранд-Строй-Сервіс». Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про публічні закупівлі», замовник зобов`язаний відхилити пропозицію учасника лише тоді, коли такий суб`єкт господарювання протягом останніх трьох років уже притягувався до відповідальності за спотворення результатів торгів. Оскільки на момент проведення аукціону рішення антимонопольного органу щодо відповідача 2 ще не існувало (воно з`явилося лише у 2021 році), замовник не мав інформації про порушення та не міг діяти інакше, окрім як підписати договір із переможцем.
Позовні вимоги прокурора спрямовані на суто формальне оскарження процедури закупівлі без належного доведення реального порушення конкретних майнових прав чи інтересів держави. Прокурором не доведено завдання будь-яких матеріальних збитків державному чи місцевому бюджету внаслідок укладення та виконання спірного договору. Посилання на антиконкурентну поведінку учасників торгів не спростовує того факту, що послуги з ремонту доріг місцевого значення Гадяцького району Полтавської області були реально та якісно надані замовнику за значно зниженою ціною, що повністю відповідає публічному інтересу суспільства. Відтак, формальні процедурні порушення за відсутності збитків та за умови повного виконання договору не можуть бути підставою для визнання правочину недійсним та застосування конфіскаційних санкцій.
Позиція відповідача 2
Відповідач 2 відзиву на позовну заяву не подав.
Відповідно до приписів ч. 2 ст. 14 ГПК України учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).
Відтак, з врахуванням положень ч. 9 ст.165, ч. 2 ст. 178 ГПК України, суд вирішив справу за наявними в ній матеріалами, враховуючи відсутність у справі відзиву чи інших заяв, пояснень по суті спору відповідача 2.
Доводи викладені сторонами у інших заявах по суті справи
У відповіді на відзив №54/1-890ВИХ-25 54/1-82-3645-24 від 31.01.2025, прокурор обґрунтовує безпідставність заперечень КП «Сервіс» Петрівсько-Роменської сільської ради та наполягає на задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на ч. 1 ст. 203, ч. 1, 3 ст. 215, ч. 3 ст. 228 ЦК України та ч. 1 ст. 208 ГК України через укладення договору про закупівлю №50/05/2019-ПЗ від 23.05.2019 та додаткової угоди з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Прокурор зазначає, що рішенням Адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 24.06.2021 №70/61-р/к офіційно доведено вчинення ТОВ «Гранд-Строй-Сервіс» та ТОВ «Будівельна компанія «Старт-Інвест» антиконкурентних узгоджених дій, які призвели до штучного усунення конкуренції та спотворення результатів відкритих торгів за ідентифікатором UA-2019-03-11-001451-b на поточний ремонт автомобільних доріг загального користування місцевого значення Гадяцького району Полтавської області на суму 5294000,00 грн. Вказана протиправна координація поведінки учасників замість вільного змагання нівелювала законодавчі принципи добросовісної конкуренції, максимальної економії, ефективності та прозорості, закріплені у ст. 3 Закону України «Про публічні закупівлі» та ст. 7 Бюджетного кодексу України, чим заподіяла шкоду економічній безпеці держави, порушила конституційні засади захисту конкуренції за ст. 42 Конституції України та унеможливила раціональне використання бюджетних коштів замовником, який через відсутність обізнаності та альтернативи був змушений обрати неконкурентну цінову пропозицію. Обґрунтовуючи наявність завідомого умислу виключно у ТОВ «Гранд-Строй-Сервіс», яке усвідомлювало протиправність своїх дій та прагнуло отримати право на укладення договору в обхід закону, прокурор, доводить правомірність застосування цивільно-правової відповідальності у вигляді двосторонньої реституції з одночасним стягненням коштів у дохід держави, що передбачає повернення отриманих за недійсним правочином 5294000,00 грн від ТОВ «Гранд-Строй-Сервіс» до КП «Сервіс» Петрівсько-Роменської сільської ради з подальшим їх беззаперечним стягненням з комунального підприємства в дохід держави задля захисту публічного порядку та раціонального розпорядження майном територіальної громади.
Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст спірних правових відносин
Згідно відомостей веб-порталу Уповноваженого органу з питань закупівель «PROZORRO», долучених до позовної заяви, судом встановлено, що було проведено публічну закупівлю у формі відкритих торгів UA-2019-03-11-00145-b по ремонту автомобільних доріг загального користування місцевого значення Гадяцького району Полтавської області з очікуваною вартістю 10000000,00 грн.
Так, згідно з оголошенням про проведення відкритих торгів UA-2019-03-11-001451-b, замовником КП «Сервіс» Гадяцької районної ради» здійснено наступне оголошення про публічну закупівлю: предмет закупівлі: поточний ремонт автомобільних доріг загального користування місцевого значення Гадяцького району Полтавської області; код згідно з єдиним закупівельним словником ДК 021:2015:45230000-8 Будівництво трубопроводів, ліній зв`язку та електропередач, шосе, доріг, аеродромів і залізничних доріг, вирівнювання поверхонь; кількість товарів або обсяг виконання робіт чи надання послуг 1 послуга; місце поставки товарів або місце виконання робіт чи надання послуг: Україна відповідно до документів; строк поставки товарів, виконання робіт чи надання послуг: до 31 грудня 2019 року; очікувана вартість предмету закупівлі становить 10000000,00 грн; розмір мінімального кроку пониження ціни становить 50000,00 грн, математична формула для розрахунку приведеної ціни відсутня; кінцевий строк подання тендерних пропозицій до 23.04.2029 о 18:30; вид та умови надання забезпечення пропозицій учасників в Електронній формі: дата та час розкриття тендерних пропозицій – 23.04.2029 о 18:30; вид та умови надання забезпечення пропозицій учасників – відсутні; дата та час проведення електронного аукціону 27.05.2019 о 11:16.
Відповідно до повідомленням про намір укласти договір вбачається таке: найменування переможця процедури закупівлі - Товариство з обмеженою відповідальністю «Гранд-Строй-Сервіс», ціна тендерної пропозиції 9970000,00 грн з ПДВ, джерело фінансування закупівлі.
Згідно з рішенням засідання тендерного комітету Комунального підприємства «Сервіс» Гадяцької районної ради», оформленого протоколом №100 від 06.05.2019 «Про розгляд пропозиції учасника» вирішено:
- за результатами проведеного дослідження змісту тендерної пропозиції визначити переможцем закупівлі – потенційного надавача послуг ТОВ «Гранд-Строй-Сервіс» (код ЄДРПОУ: 41339726), якого електронна система визначила найбільш економічно вигідно за результатом проведеного аукціону, як такого що відповідає кваліфікаційним, технічним та іншим вимогам замовника, так як пропозиція учасника відповідає вимогам замовника. Тому в подальшому даному учаснику надати право на виконання послуг, що є предметом закупівлі та визначити ТОВ «Гранд-Строй-Сервіс» (код ЄДРПОУ: 41339726) переможцем процедури закупівлі, з подальшим укладенням договору з переможцем на суму 9970000,00 грн (з ПДВ), в тому разі, якщо учасник підтвердить відсутність підстав для відмови згідно до вимог ст. 17 ЗУ «Про публічні закупівлі»;
- подати для подальшого оприлюднення даний протокол як підтвердження того, що даний учасник відповідає кваліфікаційним та іншим вимогам замовника визначеним у тендерній документації та його пропозиція прийнята з метою подальшого укладення договору, на виконання вимог статті 10 ЗУ «Про публічні закупівлі» №922 від 25.12.2015.
Отже, за результатом проведеної публічної закупівлі UA-2019-03-11-001451-b 23.05.2019 між Комунальним підприємством «Сервіс» Петрівсько-Роменської сільської ради (у договорі і далі замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гранд-Строй-Сервіс» (у договорі і далі - генпідрядник) (далі також сторони) був укладений договір №50/05/2019-ПЗ (далі - договір).
Згідно з п. 1.1. договору, генпідрядник зобов`язується за завданням замовника виконати та здати йому в установлений цим договором строк закінчені послуги по об`єкту: «поточний ремонт автомобільних доріг загального користування місцевого значення Гадяцького району Полтавської області» (згідно коду ДК 021:2015 (CPV 2008) - 45233142-6 - Ремонт доріг) (згідно ГБН Г.1-218-182:2011 та ДБН А.2.2-3:2014) (далі-об`єкт), а замовник прийняти від генпідрядника закінчені послуги по об`єкту та оплатити їх. Перелік автомобільних доріг загального користування місцевого значення Гадяцького району Полтавської області визначено в додатку №1 до договору, що є його невід`ємною частиною.
Відповідно до п. 1.2. договору, склад та обсяги послуг, що доручаються до виконання генпідряднику, визначені проектно-кошторисною документацією, договірною ціною та календарним графіком виконання робіт (надання послуг), які є невід`ємною частиною даного договору.
Склад та обсяги послуг можуть бути переглянуті в процесі надання послуги у разі внесення відповідних змін до технічної документації та договірної ціни із врахуванням умов визначених ВБН Г.1-218-182:2006.
Даний договір укладений з урахуванням особливостей передбачених законодавством про здійснення публічних закупівель (на який не поширюється дія ст. 627 ЦК України), що передбачає особливості здійснення господарської діяльності Замовника, як розпорядника бюджетних коштів, що знаходиться на казначейському обслуговуванні.
Обсяг закупівлі, що є предметом договору, може бути зменшено в односторонньому порядку замовником залежно від реального фінансування розпорядника, або від фактичного розподілення коштів з єдиного державного казначейського рахунку або згідно до фактичної потреби замовника.
Згідно з п. 2.1. договору, генпідрядник зобов`язаний виконувати послуги у відповідності з вимогами будівельних норм та правил, календарного графіку виконання робіт (надання послуг) та положень Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 30.03.1994 №198 (зі змінами та доповненнями).
Відповідно до п. 2.1.1. договору, строк (термін) виконання робіт (надання послуг):
- загальний обсяг послуг, згідно затвердженого сторонами календарного графіку виконання робіт (надання послуг) (у разі якщо такий календарний графік (план) затверджений сторонами), але не пізніше 31.12.2019;
- обсяг послуг, згідно до заявок замовника на виконання окремих частин послуги, у термін, що не перевищує 48 год або протягом 2 (двох) календарних днів (з дня отримання заявки від замовника), що додатково визначається у заявці;
- початок виконання робіт (надання послуг) - протягом 5-ти робочих днів 3 для передачі Замовником дозвільної документації Генпідряднику.
- завершення робіт (надання послуг): датою закінчення робіт (надання послуг) вважається дата їх прийняття замовником в обсязі, що визначений календарним графіком (надання послуг) (у разі якщо такий календарний графік (план) затверджений сторонами) або заявками замовника на виконання окремих частин послуги.
Згідно з п. 2.2. договору, термін виконання робіт (надання послуг) може змінюватися сторонами згідно з обставинами, передбаченими у цьому договорі та ст. 36 ч. 4 Закону України «Про публічні закупівлі» (зі змінами) від 25.12.2015 №922-VIII.
Відповідно до п. 2.2.1. договору, обставини, які можуть впливати на термін виконання робіт (надання послуг):
- виникнення обставин непереборної сили;
- невиконання або неналежного виконання замовником своїх зобов?язань;
- внесення змін до проектної документації;
- дій третіх осіб, що унеможливлюють належне виконання робіт, за винятком випадків, коли ці дії зумовлені залежними від Генпідрядника обставинами;
- виникнення інших обставин, що можуть вплинути на строки виконання робіт (будівництва об`єкта).
Згідно з п. 2.3. договору, генпідрядник може забезпечити достроково завершення виконання робіт (надання послуг) і здачу їх замовнику, за погодженням замовника.
Відповідно до п. 2.4. договору, замовник може у разі необхідності прийняти рішення про уповільнення, зупинення або прискорення виконання робіт (надання послуг) із внесенням у встановленому порядку змін у договір, у тому числі до календарного графіку виконання робіт (надання послуг), договірної ціни, плану фінансування, у порядку, визначеному цим договором.
Згідно з п. 3.1. договору, ціна договору є динамічною, визначена на підставі зведеного кошторису згідно нормативів згідно ДБН А.2.2-3:2014 та ГБН Г.1-218-182:2011 із урахуванням змін та доповнень і становить суму 9970000,00 грн, в тому числі ПДВ* - 1661666,67 грн.
Відповідно до п. 3.2. договору, договірна ціна обґрунтовується відповідно до СОУ 42.1-37641918-085:2018 «Автомобільні дороги. Правила визначення вартості робіт з поточного ремонту та експлуатаційного утримання».
Згідно з п. 3.3. договору, внесення змін до договору відбувається з урахуванням п. 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» (зі змінами) від 25.12.2015 №922-VIII.
Відповідно до п. 4.1. договору, джерелом фінансування робіт (послуг) є кошти місцевого бюджету та інші кошти залучені у встановленому законодавством порядку.
Згідно з п. 4.2. договору, зобов`язання сторін щодо фінансування, узгоджуються сторонами планом фінансування послуги на умовах цього договору. План фінансування ремонту доріг складається з урахуванням календарного графіку виконання робіт (надання послуг) і порядку проведення розрахунків за виконанні (надані) етапи послуг.
Відповідно до п. 4.2.1. договору, орієнтовна вартість послуг згідно умов фінансування замовника у ІІ кварталі 2019 року становить суму: 5000,00 тис.грн.
Згідно з п. 4.2.2. договору, орієнтовна вартість послуг згідно умов фінансування замовника у III кварталі 2019 року становить суму: 2500,00 тис.грн.
Відповідно до п. 4.2.3. договору, орієнтовна вартість послуг згідно умов фінансування замовника у IV кварталі 2019 року становить суму: 2470,00 тис.грн.
Згідно з п. 4.3. договору, у разі відтермінування виконання робіт (надання послуг) у зв`язку з потребою та/або затримкою у фінансування виконання робіт (надання послуг) Замовник щоквартально зобов`язаний узгоджувати з Генпідрядником уточнений план фінансування ремонту доріг за місяцями на поточний квартал протягом 10 днів з початку кварталу.
Відповідно до п. 4.4. договору, розрахунки проводяться Замовником на підставі підписаних актів приймання виконаних будівельних робіт (Форми - КБ-2в) і довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (Форми - КБ-3), згідно фактично виконаних робіт (надання послуг), при наданні генпідрядником всіх необхідних виконавчих документів, передбачених в п.5.3.7 цього договору. Замовник зобов`язаний підписати подані генпідрядником документи, що підтверджують виконання робіт (надання послуг), або обґрунтувати причини відмови від їх підписання протягом 60 (шістдесяти) днів з дня одержання. Оплата виконаних робіт (надання послуг) здійснюється протягом 180 (ста вісімдесяти) днів з дня підписання документів замовником.
Згідно з п. 4.5. договору, акти приймання виконаних будівельних робіт (надання послуг) приймаються замовником тільки в межах фактичних бюджетних асигнувань замовника. Такі умови фінансування виключають пред`явлення штрафних санкцій щодо своєчасності оплати робіт (послуг).
Відповідно до п. 4.6. договору, генпідрядник визначає обсяги та вартість виконаних робіт (наданих послуг), що підлягають оплаті, та готує відповідні документи і подає їх для підписання замовнику до 25 числа поточного місяця.
Згідно з п. 4.7. договору, замовник не оплачує роботу (послугу/и) авторського нагляду.
Відповідно до п. 7.1. договору, приймання-передача закінчених робіт (послуг) об`єкта проводиться у порядку, встановленому нормативними актами та цим договором.
Згідно з п. 7.2. договору, у разі виявлення в процесі приймання-передачі закінчених робіт на об`єкті недоліків, допущених з вини генпідрядника, він у визначений замовником строк зобов`язаний усунути їх і повторно повідомити замовника про готовність до передачі закінчених робіт на об`єкті. Якщо генпідрядник не бажає чи не може усунути такі недоліки, замовник може у порядку, передбаченому цим договором, попередньо повідомивши генпідрядника, усунути їх своїми силами або із залученням третьої сторони. Витрати, пов`язані з усуненням недоліків замовником, компенсуються генпідрядником.
Відповідно до п. 7.3. договору, якщо виявлені недоліки не можуть бути усунені генпідрядником, Замовником або третьою стороною, замовник має право відмовитися від прийняття таких робіт (надання послуг) на об`єкті або вимагати відповідного зниження договірної ціни чи компенсації збитків.
Згідно з п. 8.1. договору, у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством та цим договором. Відповідальність за якість виконаних послуг, випробування матеріалів, устаткування несе генпідрядник.
Відповідно до п. 11.1. договору, у випадку виникнення спорів або розбіжностей сторони зобов`язуються вирішувати їх шляхом взаємних переговорів та консультацій.
Згідно з п. 11.2. договору, якщо спір неможливо вирішити шляхом взаємних переговорів, він вирішується в судовому порядку, згідно чинного законодавства.
Відповідно до п. 11.3. договору, зміна або розірвання договору будуть здійснюватися з урахуванням умов чинного законодавства, що регулює дані взаємовідносини.
Згідно з п. 11.4. договору, зміна договору здійснюється шляхом зміни або доповнення його умов за ініціативою будь-якої сторони на підставі додаткової угоди, про що в договір вноситься відповідне застереження. Додаткова угода є невід`ємною частиною договору.
Відповідно до п. 11.5. договору, якщо зміна умов договору зумовлена обставинами, що залежать від діяльності однієї із сторін, а інша сторона внаслідок цього понесе збитки, вона має право на їх відшкодування у встановленому порядку.
Згідно з п. 11.6. договору, замовник має право розірвати договір, надіславши повідомлення генпідряднику, у разі: прийняття рішення про припинення надання послуг, у тому числі шляхом консервації або ліквідації об`єктів, що відносяться до предмета даної закупівлі; прийняття судом постанови про визнання генпідрядника банкрутом.
Відповідно до п. 11.7. договору, замовник має право ініціювати розірвання договору, якщо генпідрядник за своєї вини: не розпочав виконання робіт (надання послуг) протягом 20 днів з дня, коли він повинен згідно з договором розпочати їх виконання; допустив відставання темпів виконання робіт (надання послуг) від передбачених графіком на 20 днів; виконав роботи (надав послуги) з істотними недоліками і не забезпечив їх усунення у визначений замовником строк; допустив недоліки (дефекти), які виключають можливість використання об`єкта для вказаної в договорі мети та не можуть бути усунені генпідрядником.
Відповідно до п. 13.1. договору, договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2019 або до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.
Згідно з п. 13.2. договору, договір укладається і підписується у 2-х примірниках, що мають однакову юридичну силу.
Відповідно до п. 13.3. договору, необхідною умовою припинення дії цього договору є здійснення взаємних розрахунків по ньому і додаткових угодах до нього, якщо такі будуть оформлені.
Згідно з п. 13.4. договору, при відсутності фінансування робіт (послуг) договір може бути пролонгований за взаємною згодою сторін.
Відповідно до п. 14.1. договору, ризики випадкового знищення або пошкодження об`єкта покладається на сторону, з вини якої виникло знищення або пошкодження.
Згідно з п. 14.2. договору, генпідрядник зобов`язаний негайно повідомити замовника про обставини, що загрожують знищенню або пошкодженню об`єкта, ризик якого несе замовник, а замовник протягом 1 (одного) дня після одержання повідомлення надати генпідряднику відповідне рішення. У разі необхідності сторони вносять відповідні зміни в умови договору у зв`язку з появою цих обставин.
Відповідно до п. 14.3. договору, відношення сторін, пов`язані з забезпеченням гарантійного строку якості робіт (послуг) (експлуатації об`єктів, за якими здійснювався ремонт) та усуненням виявлених недоліків (дефектів), будуть регулюватися положеннями ГБН Г.1-218-182:2011, ВБН Г.1- 218-050-2001 та ВБН Г.1-218-182:2006.
Згідно з п. 14.4. договору, усі зміни та доповнення до цього договору можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, що оформляється підписанням сторонами додаткових угод до даного договору, які є невід`ємними частинами цього договору і мають юридичну силу в разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами та скріплені їх печатками.
Відповідно до п. 14.5. договору, сторона, яка одержала від іншої сторони інформацію (технічну, комерційну та іншу), що захищається законом, а також інформацію, яка може розглядатися як комерційна таємниця, не має права повідомляти її третім особам без згоди іншої сторони.
Згідно з п. 15.1. договору, сторонами, при укладанні договору може бути визначено додаткові умови договору, які будуть його невід`ємною частиною договору, а саме:
- додаток 1 «Перелік автомобільних доріг загального користування місцевого значення Гадяцького району Полтавської області»;
- додаток 2 «Договірна ціна»;
- додаток 3 «Календарний план виконання робіт (надання послуг)»;
- додаток 4 «План фінансування робіт (послуг)»;
- додаток 5 «Інформація про власників генпідрядника».
До договору його сторони склали і підписали такі додатки: додаток №1 (перелік автомобільних доріг загального користування місцевого значення Гадяцького району Полтавської області), додаток №2 – (договірна ціна), додаток №3 календарний план виконання робіт, додаток №4 план фінансування (який передбачає фінансування робіт у другому кварталі 2019 році на суму 5000000,00 грн, у третьому кварталі 2019 році на суму 2500000,00 грн, загальний об`єм фінансування 9970000,00 грн), додаток №5 (інформація про власників генпідрядника).
23.05.2019 між Комунальним підприємством «Сервіс» Петрівсько-Роменської сільської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гранд-Строй-Сервіс» була укладена додаткова угода №1 до договору №50/05/2019-ПЗ від 23.05.2019 (далі – додаткова угода) про наступне:
1. Предмет додаткової угоди: зменшити суму договору на 4676000,00 грн з ПДВ.
2. Внести зміни п. 3.1. розділу 3. Ціна договору до договору №50/05/2019-ПЗ від « 23» травня 2019 року та викласти в наступній редакції:
« 3.1. Ціна договору є динамічною, визначена на підставі зведеного кошторису згідно нормативів згідно ДБН А.2.2-3:2014 та ГБН Г.1-218-182:2011 із урахуванням змін та доповнень і становить суму 5294000,00 грн, в тому числі ПДВ* - 882333,33 грн.
3. Внести зміни в додаток №1 до №50/05/2019-ПЗ від « 23» травня 2019 року «Перелік автомобільних доріг загального користування місцевого значення Гадяцького району Полтавської області» та викласти в новій редакції:
- автомобільна дорога 01702368 Гадяч-Опішня (КМ+000-КМ14+400 (окремими ділянками)), вартість робіт становить 600000,00 грн;
- автомобільна дорога 01702034 Гадяч-Миргород (КМ+000-КМ25+100 (окремими ділянками)), вартість робіт становить 700000,00 грн;
- автомобільна дорога 01702015 Гадяч-Великі Будища (КМ+000-КМ17+500 (окремими ділянками)), вартість робіт становить 1000000,00 грн;
- автомобільна дорога 0170221 Хитці-Плішивець (КМ+000-КМ17+200 (окремими ділянками)), вартість робіт становить 1000000,00 грн;
- автомобільна дорога 0170222 Веприк-Бобрик-Педоричі (КМ+000-КМ9+600 (окремими ділянками)), вартість робіт становить 600000,00 грн;
- автомобільна дорога 01702024/Т-17-06/-Лютенька (КМ+000-КМ17+900 (окремими ділянками)), вартість робіт становить 500000,00 грн;
- автомобільна дорога 017002024/Т-17-06/-Соснівка (КМ+000-КМ3+700 (окремими ділянками)), вартість робіт становить 94000,00 грн;
- автомобільна дорога 01702026 Рашівка-Савинці-Великі Сорочинці (КМ+000-КМ12+800 (окремими ділянками)), вартість робіт становить 600000,00 грн;
- автомобільна дорога 01702029 Харківці-/Гадяч-Миргород/ (КМ+000-КМ5+000 (окремими ділянками)), вартість робіт становить 200000,00 грн;
Загальна вартість робіт 5294000,00 грн.
4. Внести зміни в додаток №2 до договору №50/05/2019 від « 23» травня 2019 року «Договірна ціна на будівництво Послуги з поточного ремонту автомобільних доріг загального користування місцевого значення Гадяцького району Полтавської області, що здійснюється в 2019 році».
5. Внести змінив в додаток №4 до договору №50/05/2019-ПЗ від 23 травня 2019 року «План фінансування робіт (послуг).
Відповідно до звіту про виконання договору про закупівлю від 06.11.2019 вбачається наступне, номер процедури закупівлі в електронній системі закупівель – UA-2019-03-11-001451-b, номер договору – 50/05/2019-ПЗ, дата укладення договору 23.05.2019 о 00:00, ціна договору становить 5294000,00 грн, замовником є КП «Сервіс» Гадяцької районної ради» (код ЄДРПОУ – 412198870, місцезнаходження – 37300, Полтавська область, Гадяч, вулиця Шевченка 5), генпідрядником є ТОВ «Гранд-Строй-Сервіс» (код ЄДРПОУ – 41339726, місцезнаходження – 88015, Закарпатська область, місто Ужгород, вулиця Володимирська, будинок, 90/18), вид предмету закупівлі – послуги, строк дії договору: 23.05.2019 – 31.12.2019, сума оплати за договором становить 5294000,00 грн (в тому числі ПДВ 882333,33 грн), причини розірвання договору відсутні.
Згідно витягу з рішення від 24.06.2021 №70/61-р/к у справі №7/01-140-21 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу» Адміністративна колегія Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України постановила:
- визнати, що ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ГРАНД - СТРОЙ - СЕРВІС» (ідентифікаційний код юридичної особи - 41339726) та ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ «СТАРТ - ІНВЕСТ» вчинили порушення, передбачене пунктом 1 статті 50, пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, шляхом погодження своєї поведінки під час їх участі у торгах, проведених КОМУНАЛЬНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ «СЕРВІС» ГАДЯЦЬКОЇ РАЙОННОЇ РАДИ на закупівлю «код ДК 021:2015:45233142-6 - Ремонт доріг - Поточний ремонт автомобільних доріг загального користування місцевого значення Гадяцького району Полтавської області» (ідентифікатор закупівлі в системі «Prozorro» UA-2019-03-11-001451-b);
- за порушення, зазначене у пункті 1 резолютивної частини цього рішення, накласти на ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ГРАНД - СТРОЙ - СЕРВІС» штраф у розмірі 68000,00 грн.
- за порушення, зазначене у пункті 1 резолютивної частини цього рішення, накласти на ТОВАРИСТВО 3 ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ «СТАРТ - ІНВЕСТ» штраф у розмірі 68000,00 грн.
З посиланням на законність та обґрунтованість рішення адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 24.06.2021 №70/61-р/к у справі №7/01-140-21 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу» (далі – рішення Антимонопольного комітету України) прокурор стверджує, що, узгодивши свою поведінку та свої тендерні пропозиції, ТОВ «ГРАНД - СТРОЙ - СЕРВІС» і ТОВ «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ «СТАРТ - ІНВЕСТ» тим самим усунули конкуренцію та змагальність між собою, а отже, спотворили результат проведених відкритих торгів щодо закупівлі за кодом ДК 021:2015:45233142-6 - Ремонт доріг - Поточний ремонт автомобільних доріг загального користування місцевого значення Гадяцького району Полтавської області (ідентифікатор закупівлі в системі «Prozorro» UA-2019-03-11-001451-b), порушивши право замовника на отримання найбільш ефективного для нього результату, а відтак, вчинили антиконкурентні узгоджені дії, заборонені Законом України «Про захист економічної конкуренції», та призвели до порушення вимог Закону України «Про публічні закупівлі», у результаті чого не було дотримано принципів здійснення закупівель, передбачених ст. 3 Закону України «Про публічні закупівлі», а саме: добросовісної конкуренції серед учасників, максимальної економії й ефективності, відкритості та прозорості на всіх стадіях закупівель.
За позицією прокурора, така поведінка ТОВ «ГРАНД - СТРОЙ - СЕРВІС» і ТОВ «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ «СТАРТ - ІНВЕСТ» є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, заборонених відповідно до п. 1 ст. 50 та п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», що, в свою чергу, свідчить про недійсність укладених за результатами процедури закупівлі спірних договору та додаткової угоди, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, його моральним засадам через наявність умислу у відповідача 2 на підставі ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 та ч. 3 ст. 228 ЦК України із застосуванням визначеної у ч. 3 ст. 228 ЦК України спеціальної реституції, за якою при наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. 
Водночас, виконання робіт згідно оспорюваного договору з урахуванням укладеної додаткової угоди, та відповідно оплата за такі виконані роботи, здійснена відповідачем 1 на користь відповідача 2 в сумі 5294000,00 грн учасниками справи не оспорюється, що також вбачається з досліджених судом доказів, наявних у матеріалах справи. 
З урахуванням наведеного, застосовуючи наслідки недійсного правочину, прокурор просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд - Строй - Сервіс» на користь Комунального підприємства «Сервіс» Петрівсько - Роменської сільської ради 5294000,00 гривень, а з Комунального підприємства «Сервіс» Петрівсько - Роменської сільської ради одержані ним за рішенням суду 5294000,00 гривень стягнути в дохід держави.
Правове обґрунтування і оцінка суду
Щодо представництва прокурором інтересів позивачів
Згідно положень ст. 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
За змістом ст. 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Згідно з абз.1 і 2 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті.
Згідно з положеннями ч.ч. 3-5 ст. 53 ГПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження в якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Водночас п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках та у порядку, що визначені законом.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».
З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи №806/1000/17).
У справі, що розглядається, прокурор обґрунтував наявність «інтересів держави» необхідністю захисту порушених законних економічних (матеріальних) інтересів держави у цілому.
Так, державний та місцеві бюджети є однією з головних ланок фінансової системи нашої країни, за рахунок якої забезпечується виконання покладених на неї функцій. При цьому виконання державного та місцевих бюджетів за видатками реалізується у більшій своїй частині завдяки здійсненню закупівель товарів, робіт та послуг. Завдяки чіткому та ефективному функціонуванню бюджетної сфери забезпечуватиметься й належне фінансування господарської та соціальної сфери, зокрема, своєчасно виплачуватиметься заробітна плата, пенсії, стипендії та інші платежі, бюджетні кошти використовуватимуться за цільовим призначенням.
Тільки належне дотримання всіма учасниками бюджетних відносин законодавчих норм та своєчасне поновлення порушених державних інтересів у цій сфері сприятиме ефективному функціонуванню усієї бюджетної системи України.
Бюджетним кодексом України визначено правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 БК України для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів.
Правовідносини, пов`язані з використанням бюджетних коштів, становлять суспільний інтерес, а незаконність правочинів, на підставі яких ці кошти витрачаються, такому суспільному інтересу не відповідає.
Інтереси держави у сфері бюджетних відносин полягають в ефективному використанні бюджетних коштів, дотриманні цілей бюджетних асигнувань та призначень (п.п. 4, 6 ч. 1 ст. 7 БК України).
Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про публічні закупівлі» закупівлі здійснюються за такими принципами:1) добросовісна конкуренція серед учасників; 2) максимальна економія, ефективність та пропорційність; 3) відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; 4) недискримінація учасників та рівне ставлення до них; 5) об`єктивне та неупереджене визначення переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі; 6) запобігання корупційним діям і зловживанням.
Неефективне використання (безпідставне витрачання) бюджетних коштів порушує державні інтереси у зазначеній сфері, оскільки створює загрозу економічній безпеці держави, порушує порядок надходження, акумулювання та використання бюджетних коштів, що унеможливить фінансування видатків бюджетів, у тому числі захищених.
Отже, суд погоджується з доводами прокурора, що виконання зобов`язань за договором, укладеними з порушенням законодавства у сфері публічних закупівель, не відповідає меті Закону України «Про публічні закупівлі» та принципам, за якими мають здійснюватися публічні закупівлі, закріпленими в статті 5 даного Закону. А тому порушення процедури публічних закупівель унеможливлює раціональне та ефективне використання бюджетних коштів.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
У п.140 постанови від 11.06.2024 у справі №925/1133/18 Велика Палата Верховного Суду вказала такі узагальнюючі висновки щодо права звернення прокурора до суду в інтересах держави:
1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:
- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;
- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;
2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:
- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;
- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.
Отже, перший «виключний випадок» представництва прокурором інтересів держави передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захист або здійснює неналежно.
«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Аналогічна правова позиція про застосування вказаних норм права викладена в постановах Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 20.09.2018 по справі №924/1237/17, від 06.02.2019 у справі №927/246/18, від 22.10.2019 у справі №914/648/17, постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №924/1256/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц.
У рішенні від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», висловив позицію про те, що під ним потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (п. 2 резолютивної частини).
У даному спорі уповноваженим суб`єктом владних повноважень є Північно-східний офіс Держаудитслужби.
У ч. 4 ст. 7 Закону України «Про публічні закупівлі» зазначено, що контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.
Головними завданнями органу державного фінансового контролю серед інших є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують кошти з бюджетів усіх рівнів, за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про закупівлі (ст. 2 вказаного Закону).
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» органи Держаудитслужби України здійснюють державний фінансовий контроль за цільовим та ефективним використанням коштів державного і місцевих бюджетів; усуненням виявлених недоліків і порушень.
За змістом ст. 5 вказаного Закону контроль за дотриманням законодавства у сфері закупівель здійснюється шляхом проведення моніторингу закупівлі у порядку, встановленому Законом України «Про публічні закупівлі», проведення перевірки закупівель, а також під час державного фінансового аудиту та інспектування.
При цьому, на підставі п. п. 8, 10 ч. 1 ст. 10 зазначеного Закону органу державного фінансового контролю надається право, зокрема, порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Відповідно до п. 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 №43, Держаудитслужба є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.
Основними завданнями Держаудитслужби є реалізація державної політики у сфері державного фінансового контролю; здійснення державного фінансового контролю, спрямованого на оцінку ефективного, законного, цільового, результативного використання та збереження державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів (п. п. 1, 3 п. 3 указаного Положення).
Відповідно до п. 7 указаного Положення Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи.
Реалізацію повноважень Держаудитслужби на території Полтавської області здійснює Північно-східний офіс Держаудитслужби згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 №266 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Державної аудиторської служби».
Основним завданням Північно-східного офісу Держаудитслужби є реалізація повноважень Держаудитслужби на території, у тому числі, Полтавської області.
Відтак саме Північно-східний офіс Держаудитслужби як територіальний орган державного фінансового контролю наділений повноваженнями щодо здійснення заходів державного фінансового контролю з метою ефективного, законного, результативного використання державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів, у тому числі у сфері здійснення публічних закупівель.
Отже, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів, і в разі виявлення порушень законодавства має право пред`явити обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.
Крім того, питання наявності у органу державного фінансового контролю відповідних повноважень неодноразово становило собою предмет розгляду Верховного Суду, за результатами якого сформульовано сталу та однозначну правову позицію про наявність у Державної аудиторської служби України (та її територіальних органів) повноважень на звернення до суду із відповідними позовами, а так само про обґрунтованість визначення останньої прокурором як органу, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Так, Верховний Суд у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №924/1256/17 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №906/296/18, від 20.02.2019 у справі №912/894/18, від 10.04.2019 у справі №909/569/18, від 15.05.2019 у справі №911/1497/18, від 21.05.2019 у справі №912/895/18, від 29.05.2019 у справі №909/545/18, від 20.11.2019 у справі №912/2887/18, від 29.07.2020 у справі №924/316/18, від 30.07.2020 у справі №904/5598/18, від 01.09.2020 у справі №911/1534/19, від 06.10.2020 у справі №905/121/19 неодноразово вказував на наявність у Держаудитслужби права на звернення до суду з позовами та сформував однозначний правовий висновок, згідно з яким ця служба є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у таких правовідносинах.
Така ж позиція щодо наявності в прокурора підстав для представництва інтересів держави у справах щодо порушення законодавства про публічні закупівлі в особі органів Держаудитслужби підтверджена у Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №922/2321/22, провадження №12-57гс23.
Перевіривши наявність у прокурора підстав представництва інтересів позивача 2 у даній справі судом враховано таке. 
У Рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», висловив позицію про те, що під ним потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (п. 2 резолютивної частини). При цьому згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У ст. 143 Конституції України зазначено, що місцеві органи самоврядування затверджують програми соціально-економічного розвитку і контролюють їх виконання, затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання. 
Відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування е рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. 
Завданням органу місцевого самоврядування, зокрема районної ради, є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності (аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 30.07.2020 у справі № 904/5598/18, від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18). 
Згідно з п. 20 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції районних, обласних рад належить вирішення в установленому законом порядку питань щодо управління об`єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. При цьому на підставі ч. 1 ст. 62 указаного Закону держава фінансово підтримує місцеве самоврядування, бере участь у формуванні доходів місцевих бюджетів, здійснює контроль за законним, доцільним, економним, ефективним витрачанням коштів та належним їх обліком. Вона гарантує органам місцевого самоврядування доходну базу, достатню для забезпечення населення послугами на рівні мінімальних соціальних потреб. 
Управління об`єктом комунальної власності включає в себе адміністративні, розпорядчі та організаційні функції, зокрема, вирішення питання про фінансування потреб такої установи з метою виконання нею функцій та завдань для реалізації яких вона створена, а також контролю за раціональним, цільовим та ефективним використанням бюджетних коштів. 
Як встановлено судом, фінансування спірної закупівлі здійснювалось за рахунок коштів місцевого бюджету. 
Згідно зі ст. 5 Бюджетного кодексу України, бюджетна система України складається з державного бюджету; місцевих бюджетів: бюджету Автономної Республіки Крим; обласних бюджетів; районних бюджетів; бюджетів місцевого самоврядування. 
Відповідно до ч. 4 ст. 71 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи та посадові особи місцевого самоврядування мають право звертатися до суду щодо визнання незаконними актів місцевих органів виконавчої влади, інших органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які обмежують права територіальних громад, повноваження органів та посадових осіб місцевого самоврядування. При цьому на підставі ч. 1 ст. 62 указаного Закону держава фінансово підтримує місцеве самоврядування, бере участь у формуванні доходів місцевих бюджетів, здійснює контроль за законним, доцільним, економним, ефективним витрачанням коштів та належним їх обліком. Вона гарантує органам місцевого самоврядування доходну базу, достатню для забезпечення населення послугами на рівні мінімальних соціальних потреб. 
3 указаних норм матеріального права вбачається, що районна рада (у спірних правовідносинах - Гадяцька районна рада) мала повноваження здійснювати контроль щодо законності проведених закупівель за бюджетні кошти, прийнятих за результатами таких закупівель рішень та контроль за ефективністю використання бюджетних коштів при укладенні господарських договорів. У свою чергу договір № 50/05/2019 - ПЗ від 23.05.2019 про закупівлю послуг по об`єкту «поточний ремонт автомобільних доріг загального користування місцевого значення Гадяцького району Полтавської області» із ТОВ «Гранд - Строй - Сервіс» укладено за наслідками проведених КП «Сервіс» Гадяцької районної ради закупівлі, його оплата здійснювалася за рахунок бюджетних коштів. Саме Гадяцька районна рада була як власник та розпорядник коштів районного бюджету, а тому саме цей орган місцевого самоврядування на момент виникнення спірних правовідносин мав повноваження здійснювати контроль щодо законності проведених закупівель за бюджетні кошти, прийнятих за результатами таких закупівель рішень та контроль за ефективністю використання бюджетних коштів при укладенні господарських договорів. 
Правильність визначення у якості належного позивача саме органу місцевого самоврядування повністю узгоджується з актуальними правовими висновками Верховного Суду. Так, Великою Палатою Верховного Суду за результатами перегляду у касаційному порядку справи № 905/ 1907/21 та 21.06.2023 сформовано правовий висновок, відповідно до якого, прокурор може діяти в особі відповідного органу місцевого самоврядування (у разі, якщо оплата товару, робіт, послуг була здійснена за рахунок коштів місцевого бюджету). Крім того, у вказаній постанові Судом викладено висновок щодо застосування норм права, де зазначено, що саме орган місцевого самоврядування є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів обласного бюджету. 
Крім того, правові позиції щодо наявності у органів місцевого самоврядування повноважень на звернення до суду з позовами про визнання недійсними договорів про закупівлю містяться і в інших рішеннях Верховного Суду, зокрема, в постановах від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18, від 30.07.2020 у справі № 904/5598/18, від 19.08.2020 у справі № 923/449/18, від 25.08.2020 у справі №913/153/19, від 19.05.2022 у справі № 904/5558/20 тощо.
Тому, суд виснує, що прокурор правильно визначив позивачами у справі органи, уповноважені державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах - Північно-східний офіс Держаудитслужби і Миргородську районну раду. 
Щодо нездійснення/неналежного здійснення органами, уповноваженими державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах (позивачами у справі) дій щодо захисту інтересів держави протягом розумного строку після того, як прокурор повідомив йому про можливе порушення інтересів держави, що дало правові підстави прокурору для заявлення цього позову.
Як було вказано вище, «нездійснення або неналежне здійснення суб`єктом владних повноважень своїх функцій» обґрунтовується та доводиться прокурором у кожному конкретному випадку самостійно з огляду на конкретні обставини справи.
Згідно з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
Північно-східний офіс Держаудитслужби і Миргородська районна рада як органи, уповноважені державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, такого захисту не здійснювали.
Миргородською окружною прокуратурою Полтавської області з метою спонукання органів, уповноважених державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, вжити відповідних заходів реагування, зокрема шляхом звернення до суду з відповідною позовною заявою, на адресу Північно-східного офісу Держаудитслужби та Управління Північно-східного офісу Держаудитслужби в Полтавській області було скеровано лист від 19.04.2024 №54-/1-3325ВИХ-24, а на адресу Миргородської районної ради Полтавської області - лист від 06.05.2024 №54-1-3813ВИХ-24.
У відповідь на вказані звернення Північно-східний офіс Держаудитслужби та Управління Північно-східного офісу Держаудитслужби в Полтавській області листами від 26.04.2024 №202015-17/2110-2024 та №201625-17/1243-2024 повідомили прокурора про відсутність підстав для звернення до суду з позовом про визнання недійсним спірного договору. У свою чергу, Миргородська районна рада листом від 10.05.2024 №02/33-119 надала лише запитувану інформацію, проте жодної відповіді про вжиття заходів щодо самостійного усунення виявлених порушень та ініціювання судового захисту не надала.
Отже, Північно-східним офісом Держаудитслужби і Миргородською районною радою протягом розумного строку не було вжито жодні заходи для усунення порушення інтересів держави, зокрема, вказаний державний орган та орган місцевого самоврядування самостійно не звернулися до суду з позовом в інтересах держави, що є достатнім аргументом для підтвердження їх бездіяльності та достатньою підставою для звернення прокурора до суду із позовом в інтересах держави.
У питаннях дотримання прокурором приписів ст.23 Закону «Про прокуратуру» суд виходить з того, що критерій «розумності» строку має визначатися з урахуванням великого кола чинників і не може бути оцінений виключно темпорально. Обчислення розумного строку для реагування відповідного органу повинно враховувати не лише останні повідомлення прокурора про звернення до суду, а й попередні листування щодо виявленого порушення.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2021 у справі №927/491/19.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 16.04.2019 у справі №910/3486/18 зазначив, що прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі №903/129/18 зроблено висновок, згідно з яким факт незвернення до суду органу, уповноваженого державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, з позовом свідчить про те, що такий орган неналежно виконує свої повноваження щодо необхідного захисту, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян членів територіальної громади та звернення до суду з позовом.
Норма ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» вимагає від прокурора доведення лише факту нездійснення або неналежного здійснення уповноваженим органом своїх повноважень, а не встановлення причин нездійснення уповноваженими органами своїх функцій щодо захисту інтересів держави.
Таким чином, незалежно від причин незвернення до суду Північно-східного офісу Держаудитслужби і Миргородської районної ради, цей факт свідчить, що вказані органи не виконують своїх повноважень із захисту інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням бюджетних коштів.
Зважаючи на викладене та з огляду на те, що прокурор у позовній заяві навів підстави для представництва інтересів держави, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, та визначив органи, уповноважені державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, суд дійшов висновку, що прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі та обґрунтовано звернувся до суду в інтересах держави в особі Північно-східного офісу Держаудитслужби і Миргородської районної ради. 
Поряд з цим, Миргородською окружною прокуратурою Полтавської обласною дотримано вимоги ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», у зв`язку з чим попередньо до пред`явлення позову Північно-східний офіс Держаудитслужби та Миргородська районна рада були повідомлені прокуратурою згідно з листом від 24.06.2024 №54/1-5176ВИХ-2454/1-65-24 про наявність підстав для представництва інтересів держави шляхом звернення суду із вказаним позовом.
Щодо спірних правовідносин 
Статтею 15 ЦК України унормовано право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина 1 статті 16 ЦК України).
Відповідно до частин 1 та 2 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до частини 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
За змістом положень вказаних норм, правом на пред`явлення позову до господарського суду наділені, зокрема юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.
В контексті завдань господарського судочинства звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача.
Однак, наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов для реалізації встановленого вказаними вище нормами права.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
У цьому контексті суд звертає увагу на таке.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
При цьому Європейський суд справ людини у своїх рішеннях наголошує, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (пункт 192 рішення у справі «Scordino v. Italy (№ 1)» від 29.03.2006, заява № 36813/97; пункт 45 рішення у справі «Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany» від 12.07.2001, заява № 42527/98).
Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення / підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та / або оспорювання його прав та інтересів.
Водночас підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.09.2022 у справі № 916/144/17.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
У свою чергу, суд перевіряє доводи позивача і, залежно від встановленого, вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Схожий за змістом висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц.
Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (постанови Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21).
Водночас, положення частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).
Цивільний закон визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.
Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Отже, наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору.
Такі висновки Верховного Суду щодо застосування частини першої статті 215 Цивільного кодексу України викладені у численних постановах, зокрема у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 522/25151/14-ц, а також у постановах від 22 червня 2020 року у справі № 177/1942/16-ц, від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20, та є усталеними.
Згідно з частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.04.2025 у справі № 910/9128/23, від 14.01.2025 у справі № 925/1459/23, від 01.10.2024 у справі № 910/20103/23, від 15.10.2024 у справі № 917/531/19, від 20.02.2024 у справі №903/1037/22, від 19.03.2024 у справі № 910/4293/22.
Крім того, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.04.2025 у справі № 910/9128/23, від 14.01.2025 у справі № 925/1459/23, від 08.08.2024 у справі №917/1024/22 від 18.05.2023 у справі № 906/743/21, від 03.08.2023 у справі № 909/654/19, від 19.10.2022 у справі № 912/278/21.
При цьому невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства. Саме по собі відступлення сторонами від положень законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22, від 01.10.2024 у справі № 910/20103/23, від 15.10.2024 у справі № 917/531/19.
Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.04.2025 у справі № 910/9128/23, від 14.01.2025 у справі № 925/1459/23, від 08.08.2024 у справі №917/1024/22, від 20.02.2024 у справі № 903/1037/22, від 19.03.2024 у справі №910/4293/22.
Підставою недійсності оспорюваного у цій справі договору прокурор визначив положення частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України та зазначив про те, що укладений сторонами договір суперечить інтересам держави і суспільства, оскільки був укладений за результатом закупівлі, проведення якої відбулося з порушенням її учасниками законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів закупівлі, з порушенням встановленого Законом України «Про публічні закупівлі» принципу добросовісної конкуренції серед учасників, які проявили недобросовісну поведінку, що встановлено рішенням адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 24.06.2021 №70/61-р/к у справі №7/01-140-21 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу».
Так, відповідно до частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Норми чинного законодавства не містять визначення понять «інтерес» загалом та «інтерес держави і суспільства» зокрема, законодавство України не містить ні орієнтовного переліку сфер, у яких існують державні інтереси, ні критеріїв чи способів їх визначення, а відтак, оскільки поняття «інтереси держави» має невизначений зміст, в кожному конкретному випадку необхідно встановити, порушені чи ні інтереси окремої особи або держави.
Суд виходить з того, що державні інтереси - це інтереси, пов`язані з потребою у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (див. рішення Конституційного Суду України у рішенні № 3-рп/99 від 08.04.1999).
Відповідно до висновку Верховного Суду щодо застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, викладеного у постанові від 20 березня 2019 року у справі №922/1391/18, та який був підтверджений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 грудня 2025 року у справі №922/3456/23, аналіз частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України свідчить про те, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
Відтак для правильного вирішення спору у цій справі при застосуванні частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення оспорюваного договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру (умислу) у кожної із сторін.
При цьому, суд зазначає, що не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства.
Наявність у сторін (сторони) правочину такого наміру (умислу) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.
Як зазначила об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, наслідки, передбачені реченнями 2 – 3 частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, не спрямовані на поновлення майнової сфери постраждалого учасника цивільно-правових правовідносин. Передбачені законом санкції мають за мету покарати осіб, які вчинили заборонений законодавством правочин.
За загальним правилом правовим наслідком недійсності правочинів є повернення сторін у стан, що передував укладенню правочину (абзац 2 частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України). 
Такий правовий наслідок спрямований на те, аби нівелювати все, що відбулося, і зробити його юридично незначущим.
Супроводжувальним правовим наслідком недійсності правочину є можливість відшкодування винною стороною правочину збитків та моральної шкоди, завданої другій стороні правочину. Такий правовий наслідок спрямований на те, аби досягти компенсації понесених такою стороною втрат, тобто є проявом дії компенсаційних засад цивільного права.
Оскільки відшкодування збитків та моральної шкоди є видом цивільно-правової відповідальності, їх стягнення відбувається на користь приватної особи, в її інтересах і саме задля неї.
Водночас, як зазначено у вже згадуваній постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, в частині 3 статті 228 Цивільного кодексу України передбачаються зовсім інші правові наслідки: спрямовані на реакцію з боку держави на правопорушення сторони/сторін правочину; ініціатором цих правових наслідків є держава, а не сторона правочину; ці правові наслідки встановлені в публічних інтересах (як їх розуміє держава), а не в приватноправових; наслідки полягають не у відновленні становища, що існувало до вчинення правочину, а у вилученні майна; ці правові наслідки не можна розцінювати як відшкодування збитків. Тому, за висновком об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, такі правові наслідки не належать до компенсаційних, адже вони є сутнісно іншими та є різновидом конфіскації майна державою.
При цьому стосовно відповідності приписів частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України критеріям Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо сумісності втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 зазначила, що конфіскація без вироку суду розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Водночас, суд, вирішуючи питання щодо застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, має враховувати те, що санкції, передбачені частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України, є не компенсаційними, а конфіскаційними, які передбачають стягнення всього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.
В аспекті застосування приписів частини 3 статті 228 ЦК України прикметною є правова позиція, що викладена у постанові Верховного Суду від 13.11.2024 у справі №911/934/23, за якою «…санкції, передбачені частиною третьою статті 228 ЦК України, частиною першою статті 208 ГК України, не є компенсаційними, оскільки положеннями зазначених норм передбачено застосування цих санкцій на користь держави незалежно від ступеню негативного впливу виконання правочину на майновий стан держави, та навіть незалежно від того, чи наявний такий вплив взагалі. Отже, санкції, передбачені частиною третьою статті 228 ЦК України, частиною першою статті 208 ГК України, не є способами захисту прав держави, а є конфіскаційними санкціями. Вони спрямовані на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Застосування цих санкцій є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Критерій обґрунтованості втручання виконаний, оскільки санкції передбачені у національному законодавств, а саме частиною третьою статті 228 ЦК України, частиною першою статті 208 ГК України. Критерій легітимної мети в частині цих майнових санкцій теж виконаний, оскільки вчинення дій, які не відповідають інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, знаходиться у сфері загальних інтересів. Але колегія суддів вважає, що критерій розумного балансу (пропорційності) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, - не виконаний.
Так, ЄСПЛ у справі Imeri v. Croatia від 24 червня 2021 року (заява № 77668/14) зробив висновок, що принцип пропорційності має бути дотриманий не лише щодо визначення правил щодо суворості санкцій, але й оцінки факторів, які можуть бути взяті до уваги при встановленні санкцій (пункт 84). Зокрема, в зазначеній справі ЄСПЛ взяв до уваги той факт, що заявники не мали кримінального минулого та що вони не підозрювалися чи не були обвинувачені у вчиненні жодного кримінального правопорушення.
Колегія суддів вважає, що норми частини третьої статті 228 ЦК України, частини першої статті 208 ГК України порушують принцип пропорційності у двох аспектах: як в частині суворості санкцій, так і в частині неврахування факторів, які мають бути взяті до уваги при встановленні санкцій.
Зазначені наведеними вище статтями санкції визначаються в розмірі вартості предмета договору незалежно від того, в чому саме полягає невідповідність правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, якою мірою порушені інтереси держави і суспільства, його моральні засади. Відтак, не враховується ступінь тяжкості правопорушення та його наслідків.
Санкції застосовуються без урахування будь-яких інших факторів, які мали б бути взяті до уваги. Наприклад, на їх застосування не впливає чи було вчинене правопорушення під впливом погрози, примусу; чи було воно вчинено повторно чи за попередньою змовою тощо.
При цьому суд, застосовуючи такі санкції, позбавлений можливості врахувати зазначені фактори, оскільки закон імперативно встановлює розмір таких санкцій у вигляді всього одержаного за правочином або належного за ним. Тобто у даному випадку закон встановлює абсолютно визначені та безальтернативні санкції, а суд не має розсуду для визначення (корегування) їх розміру.
Крім того, положення частини третьої статті 228 ЦК України, частини першої статті 208 ГК України передбачають застосування санкцій навіть до сторони правочину, яка не винна у правопорушенні (вчиненому іншою стороною), та є добросовісною.
Так, у таких випадках з добросовісної сторони правочину стягується в дохід держави все одержане нею або належне їй на відшкодування виконаного незалежно від того, чи було фактично повернуто такій стороні все одержане іншою стороною, чи ні.
При цьому за висновками ЄСПЛ справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07))».
З урахуванням викладеного Верховний Суд у постанові від 13.11.2024 у справі №911/934/23 дійшов висновку про те, що норми частини третьої статті 228 ЦК України та частини першої статті 208 ГК України не підлягають застосуванню як такі, що порушують критерій сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції у світлі практики ЄСПЛ.
Означений висновок (як і ряд інших правових позицій) був уточнений об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 таким чином:
«При визначенні підстав для застосування ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).
Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції».
Таким чином, суд виснує, що для застосування приписів частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України прокурор у цій справі мав довести те, що сам спірний правочин за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства, виходячи з зазначених вище критеріїв.
Однак, за встановленими судом обставинами, прокурор у позовній заяві та в судових засіданнях в обґрунтування недійсності спірного договору на підставі частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України посилається виключно на те, що оспорюваний договір був укладений з порушенням принципу добросовісної конкуренції серед учасників.
Тобто, фактично доводи прокурора зводяться до обставин порушення учасниками закупівлі правил конкуренції, які були допущені під час проведення процедур закупівлі, що встановлено у рішенні адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 24.06.2021 №70/61-р/к у справі №7/01-140-21 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу», а не до того, що безпосередньо сам укладений договір порушує інтереси держави та суспільства.
Дослідивши доводи, наведені прокурором в обґрунтування підстав недійсності спірного у цій справі договору, суд резюмує, що прокурором не надано жодного доказу, який б підтверджував завідомо суперечливу інтересам держави і суспільства мету укладення спірних правочинів, наявність його протиправних наслідків, а також умисел сторін на укладення договору і додаткової угоди, що суперечить зазначеним інтересам, зокрема, прокурор не довів спрямованість і відповідність спірних правочинів ознакам, які б свідчили про посягання на суспільні, економічні чи соціальні основи держави і суспільства. При цьому, обвинувальний вирок у кримінальному провадженні, який би мав преюдиційне значення для цієї господарської справи, не виносився та прокурором суду не надавався.
Навпаки, за встановленими у справі обставинами, які визнаються усіма учасниками справи, які подали заяви по суті позову, оспорюваний договір від 23.05.2019 №50/05/2019-ПЗ про закупівлю послуг по об`єкту «поточний ремонт автомобільних доріг загального користування місцевого значення Гадяцького району Полтавської області» та оспорювана додаткова угода №1 від 23.05.2019, укладені між Комунальним підприємством «Сервіс» Гадяцької районної ради» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гранд - Строй - Сервіс» мали реальний характер, остаточна ціна договору з урахуванням укладеної додаткової угоди не перевищує ціну закупівлі, а Товариством з обмеженою відповідальністю «Гранд - Строй - Сервіс» у повному обсязі, належно та своєчасно виконані роботи згідно оспорюваних договору та додаткової угоди.
Таким чином, за результатами виконання оспорюваних прокурором договору і додаткової угоди було в повній мірі досягнуто мету публічної закупівлі, а прокурором, в свою чергу, не доводиться жодним доказом, що внаслідок укладення оспорюваних правочинів держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар неналежної якості, зокрема:
- не надано доказів завищення вартості виконаних робіт чи неналежного виконання таких робі; 
- не доведено обставин нераціональності використання коштів та економічну доцільність позову з урахуванням того, що публічний інтерес на предмет закупівлі, яким було виконання робіт, в разі задоволення позову потребуватиме подальшого витрачання коштів для проведення повторної публічної закупівлі.
За таких обставин у цьому випадку відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенням майнового становища держави на спірну суму позову, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Подібний висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23.
З урахуванням викладеного суд зазначає, що приписи частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України можуть застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання).
Водночас, відповідно до висновку Верховного Суду щодо застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України у випадку порушення суб`єктом господарювання законодавства про захист конкуренції, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, антиконкурентна поведінка учасника закупівлі не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підірвати її інтереси і сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у розумінні частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України. Ця норма права не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання законодавства про захист конкуренції.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Гранд - Строй - Сервіс» за порушення законодавства про захист економічної конкуренції вже понесло відповідальність у вигляді покладеного на нього рішенням Антимонопольного комітету України штрафу, що також визнається учасниками справи.
Враховуючи викладене, суд виснує про відсутність підстав для визнання недійсними спірних договору і додаткової угоди за статтею 228 Цивільного кодексу України, а також і для застосування особливого виду наслідків недійсності такого правочину, визначених частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України, оскільки прокурор не довів наявності суперечності спірного договору інтересам держави та суспільства.
Окремо суд звертає увагу на декларований прокурором намір застосування частини 3 статті 228 ЦК України всупереч її прямим приписам та з хибним розумінням змісту визначеної спеціальної реституції в разі доведення невідповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, про що також прямо вказано у зазначених вище постановах Верховного Суду від 13.11.2024 у справі №911/934/23, від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23.
Так, за змістом частин 1 та 3 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
Означені особливі умови застосування наслідків недійсності правочину, який завідомо суперечить інтересам держави і суспільства визначені у другому та третьому реченні частини 3 статті 228 ЦК України та полягають у:
- стягненні в дохід держави за рішенням суду всього одержаного сторонами за таким договором (в разі виконання правочину обома сторонами) або всього одержаного другою стороною і всього належного з неї першій стороні на відшкодування одержаного (в разі одностороннього виконання правочину тільки першою стороною);
- при наявності умислу у обох сторін;
- повернення стороною, яка діяла з умислом всього одержаного нею за правочином стороні, яка діяла без умислу та стягнення в дохід держави за рішенням суду всього одержаного за недійсним правочином стороною, яка діяла без умислу (або належного їй на відшкодування виконаного) при наявності умислу лише у однієї із сторін.
Іншими словами, при застосуванні наслідків недійсності правочину за правилами частини 3 статті 228 ЦК України держава є бенефіціаром всього виконаного за таким договором (або належного на відшкодування виконаного) виключно зі сторони (сторін) договору, які діють з умислом при укладенні такого правочину, тоді як сторона, яка діє без умислу вправі розраховувати на повернення собі виконаного за таким договором в рамках реституції.
Щодо обгрунтованості рішення
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями статей 13 - 14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною першою статті 73 ГПК України унормовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
У постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. також постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18).
За загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості для реалізації стандарту більшої переконливості (такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №645/5557/16ц).
Верховний Суд у постанові від 29.01.2021 у справі №922/51/20 зазначив про те, що реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Суд враховує, що приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанови Верховного Суду від 08.11.2023 в справі №761/42030/21, від 11.12.2023 у справі № 607/20787/19, від 09.07.2024 у справі №915/1257/23).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду від 05.09.2019 в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Відтак, підсумовуючи наведене, суд зазначає, що сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом. На переконання суду, позиція прокурора суперечить висновкам викладених в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 922/3456/23 від 19.12.2025 року, а відтак через недоведеність позовних вимог належними та допустимими доказами, в задоволенні позовних вимог належить відмовити повністю.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, №303-А. пункт 29).
З огляду на вищевикладене, суд вважає, що ним надано вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Розподіл судових витрат.
За змістом частин першої та третьої статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, з витратами на професійну правничу допомогу.
Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.
Відтак, у зв`язку з відмовою в позові судові витрати у справі по сплаті судового збору покладаються на прокурора.
Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 2, 13, 42, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 129, 221, 236, 237, 238, 240, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд
У Х В А Л И В :
У задоволенні позову відмовити повністю.
Судові витрати у справі покласти на прокурора.
На підставі статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду, згідно з частиною першою статті 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.
Повне рішення складене і підписане 12.06.2026.

Суддя  С.В.Сисин