ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року	 	Справа № 909/811/21 (909/275/25)	
м. Львів
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді МАТУЩАКА О.І. 
суддів РИМА Т.Я.
КРАВЧУК Н.М. 

За участю секретаря судового засідання Телинько Я.П.
за участю представників учасників справи: 
від апелянта: Найдьонова Л.М. - адвокатка;
від боржника: Лозовський В.М. - ліквідатор;

розглянувши апеляційну скаргу  ОСОБА_1 (№01-05/223/26 від 26.01.2026)

на ухвалу Господарського суду Івано - Франківської області від 12.12.2025 (повна ухвала - 12.01.2026), суддя Скапровська І.М.

у справі №909/811/21(909/275/25)

за заявою  ліквідатора ПАТ "Маріупольський графітовий комбінат" Лозовського В. М., м.Івано- Франківськ

до відповідачів ТОВ "Азовблок", м. Маріуполь
ТОВ "МК-Арізона", м. Маріуполь
ТОВ "Міллерс", м.Київ
Компанії "Крестмор Маркетінг Лтд", м. Беліз, Центральна Америка
Ткаченко Лариси Ігорівни, Донецька область, Нікольський район
Іванченка Олександра Вікторовича
ОСОБА_2 , м. Маріуполь
ОСОБА_3 
ОСОБА_4 , м. Маріуполь
ОСОБА_5 , м. Маріуполь
ОСОБА_1 , м. Маріуполь

у межах справи №909/811/21 

за заявою ініціюючого кредитора Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківської області, м. Івано-Франківськ

до  ПАТ "Маріупольський графітовий комбінат", м. Калуш Івано-Франківської області

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ:

Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківської області звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство ПАТ «Маріупольський графітовий комбінат» та визнання кредиторських вимог в сумі 797 352,06 грн.
Господарського суду Івано-Франківської області ухвалою від 16.12.2021 відкрито провадження у справі про банкрутство ПАТ «Маріупольський графітовий комбінат», визнано грошові вимоги ГУ ПФУ в Івано-Франківській області у розмірі 797 352,06 грн, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника, введено процедуру розпорядження майном та призначено розпорядника майна арбітражного керуючого Кулика М. В.
20.12.2021 на офіційному вебпорталі судової влади України оприлюднене повідомлення про відкриття провадження у справі про банкрутство ПАТ «Маріупольський графітовий комбінат» за № 67915.
Суд ухвалою від 16.02.2022 визнав вимоги кредитора ГУ ПФУ в Івано-Франківській області до ПАТ "Маріупольський графітовий комбінат" на суму 336 915,58 грн, з яких: 27 662 грн - судового збору за подання заяви про порушення справи про банкрутство та заяви з грошовими вимогами до боржника) - 1 черга; 309 253, 58 грн - 4 черга.
Постановою від 01.03.2023 суд визнав ПАТ "Маріупольський графітовий комбінат" банкрутом; відкрив ліквідаційну процедуру щодо банкрута; призначив ліквідатором боржника арбітражного керуючого Лозовського Володимира Миколайовича.
Оприлюднено на офіційному вебпорталі судової влади України повідомлення про визнання ПАТ "Маріупольський графітовий комбінат" банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.
Ліквідатор банкрута Лозовський В. М. звернувся до суду із заявою до ТОВ "Азовблок", ТОВ "МК-Арізона", ТОВ "Міллерс", Компанії "Крестмор Маркетінг Лтд", ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про покладення на них субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями ПАТ "Маріупольський графітовий комбінат" у зв`язку з доведенням до банкрутства та стягнення солідарно на користь боржника 1188267,64 грн.
В обґрунтування поданої заяви ліквідатор покликається на положення ст. 215 Господарського кодексу України (надалі - ГК України; чинного на момент виникнення спірних правовідносин), ст. 61 Кодексу України з процедур банкрутства (надалі - КУзПБ) та ст. 619 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) і зазначає, що в період існування заборгованості перед ініціюючим кредитором - ГУ Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області - директор боржника ОСОБА_6 , діючи на підставі відповідних рішень наглядової ради ПАТ «Маріупольський графітовий комбінат», членами якої були ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , уклала договір купівлі-продажу частини майнового комплексу з ТОВ «Азовблок».
Отримані від продажу кошти були перераховані на користь ТОВ «Міллерс», керівником якого на той момент був ОСОБА_5 , який одночасно обіймав посаду голови наглядової ради боржника. У подальшому зазначене майно було відчужене на користь інших осіб: ТОВ "МК-Арізона", ОСОБА_4 та ОСОБА_1 шляхом дарування.
Вказані дії, на думку ліквідатора, призвели до безпідставного збільшення активів третіх осіб та фактичного вибуття майна з власності боржника, що унеможливило задоволення вимог кредиторів. Крім того, бездіяльність керівника та органів управління боржника спричинила його стійку неплатоспроможність і відсутність активів, що є підставою для покладення на визначених осіб субсидіарної відповідальності.
Господарський суд Івано - Франківської області ухвалою від 12.12.2025 заяву ліквідатора ПАТ "Маріупольський графітовий комбінат" Лозовського В. М. про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями ПАТ "Маріупольський графітовий комбінат" у зв`язку з доведенням до банкрутства та стягнення з відповідачів солідарно 1 188 267,64 грн - задовольнив. Ухвалив стягнути із відповідачів на користь банкрута солідарно 1 188 267,64 грн. 
Суд дійшов висновку про наявність підстав для покладення субсидіарної відповідальності на відповідачів у зв`язку з доведенням боржника до банкрутства, оскільки встановив факт відчуження майна боржника за наявності заборгованості перед кредитором, подальше безоплатне передання цього майна третім особам, а також перерахування отриманих коштів пов`язаній особі, що свідчить про вчинення дій на шкоду кредиторам.
Таким чином, зазначені дії та бездіяльність керівника, членів наглядової ради, власника та інших пов`язаних осіб призвели до стійкої неплатоспроможності боржника та відсутності у нього активів для задоволення вимог кредиторів, а відповідачами не доведено відсутності їх вини та не спростовано наведені ліквідатором обставини, у зв`язку з чим заява ліквідатора є обґрунтованою.
ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу суду від 12.12.2025 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в частині солідарного стягнення коштів з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ..
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного і всебічного з`ясування обставин справи та без належного дослідження доказів, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.
Скаржниця покликається на те, що суд безпідставно поклав субсидіарну відповідальність на ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , не встановивши їх статусу як осіб, які мали вплив на діяльність боржника (як засновників, керівників чи бенефіціарних власників), не довівши їх участі у прийнятті управлінських рішень та наявності причинно-наслідкового зв`язку між їх діями і неплатоспроможністю підприємства.
Також скаржниця наголошує, що сам факт набуття незначної частки майна після його вибуття з власності боржника не свідчить про вину у доведенні до банкрутства.
Крім того, вказує на відсутність належних доказів доведення боржника до банкрутства, зокрема фінансово-економічного аналізу, а висновки ліквідатора ґрунтуються на припущеннях. 
У відзиві на апеляційну скаргу ліквідатор боржника вказує, що доводи скаржниці є безпідставними та зводяться до неправильного тлумачення норм права і неповної оцінки обставин справи, а ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Ліквідатор зазначає, що відсутність у матеріалах справи звіту про аналіз фінансово-господарського стану боржника не є безумовною підставою для відмови у покладенні субсидіарної відповідальності, оскільки такі висновки мають оцінюватися у сукупності з іншими доказами, а закон не встановлює вичерпного переліку доказів доведення до банкрутства.
У справі наявні докази відчуження основного активу боржника за наявності заборгованості перед кредитором, перерахування отриманих коштів пов`язаній особі та подальшого безоплатного відчуження майна третім особам, що свідчить про виведення активів і доведення боржника до банкрутства.
Також ліквідатор вказує, що скаржниця та інші відповідачі є особами, які отримали вигоду у вигляді збільшення активів шляхом безоплатного набуття майна боржника, а тому можуть бути суб`єктами субсидіарної відповідальності, незалежно від формального статусу в органах управління боржника. При цьому, скаржницею не доведено відсутності її вини та не спростовано презумпцію відповідальності.
З огляду на викладене, ліквідатор просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін. 
02.04.2026 в судовому засіданні взяли участь представниця апелянтки та ліквідатор, які навели доводи та заперечення по суті апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Беручи до уваги зазначене, а також те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, а в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представників учасників справи, які не з?явилися.
Відповідно до ч. 1 ст. 254 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.
Частина 1 ст. 269 ГПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З урахуванням того, що апеляційну скаргу подано ОСОБА_1 , яка оскаржує ухвалу суду першої інстанції в частині покладення на неї субсидіарної відповідальності, а також з огляду на приписи ч. 1 ст. 269 ГПК України щодо перегляду судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскаржувана ухвала підлягає перегляду лише в частині, яка стосується прав та обов`язків апелянтки.
Вимоги апеляційної скарги щодо ОСОБА_4 не підлягають перегляду в межах цього апеляційного провадження, оскільки вони не стосуються прав та інтересів ОСОБА_1 як апелянтки.
Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, в межах справи №909/811/21 про банкрутство ПАТ "Маріупольський графітовий комбінат" судом визнано заборгованість банкрута перед ГУ ПФУ в Івано-Франківській області у розмірі 1 188 267,64 грн, яка непогашена у зв`язку із недостатністю активів у боржника.
Станом на дату відкриття провадження у справі про банкрутство, директором боржника була ОСОБА_6 ; членами наглядової ради - ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , кінцевий бенефіціарний власник (контролер) - ОСОБА_2 , власником 99,13 % акцій боржника - Компанія "Крестмор Маркетінг ЛТД".
Маючи заборгованість перед ПФУ, боржник в особі директора ОСОБА_6 відчужив ТОВ «Азовблок», в інтересах якого діяв ОСОБА_5 , за ціною 360 000 грн - 19/25 часток комплексу, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; загальною площею 19 653,8 кв.м (договір купівлі-продажу від 24.01.2020).
Отримані кошти боржник перерахував ТОВ «Міллерс», керівником якого на той час був ОСОБА_5 , який одночасно і був головою наглядової ради боржника.
У подальшому, ТОВ «Азовблок» безоплатно розпорядилося набутим у боржника майном, передавши його третім особам на підставі договорів дарування. Так, за договором від 14.05.2021 ТОВ «МК-Арізона» отримало у дар 34/1000 часток комплексу, а за договором від 13.07.2021 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 - 53/1000 часток цього ж комплексу у рівних частках (по 53/2000 кожному).
Відповідно до п. 8.1 статуту ПАТ "Маріупольський графітовий комбінат" від 2020 року (надалі - статут), затвердженого протоколом загальних зборів акціонерів №6 від 12.03.2020, який наданий Калуською міською радою з матеріалами реєстраційної справи боржника, встановлено, що органами управління товариства та контролю товариства є: загальні збори акціонерів - вищий орган товариства, наглядова рада - орган, який здійснює захист прав акціонерів та в межах компетенції, визначеної статутом, контролює та регулює діяльність директора, директор - виконавчий орган товариства.
Статутом також передбачено, що акціонер (акціонери) та член наглядової ради, який є його (їхнім) представником, несуть солідарну відповідальність за відшкодування збитків, завданих товариству таким членом наглядової ради товариства (п. 10.5 статуту).
До компетенції наглядової ради відноситься, зокрема, контроль за діяльністю директора та захист прав акціонерів товариства; надання попередньої згоди директору товариства на: вчинення будь-яких правочинів (укладання угод, договорів, контрактів) з акціями, паями, частками та іншими корпоративними правами, що належать або можуть належати товариству, незалежно від їх балансової, оціночної або договірної вартості, вчинення будь-яких правочинів щодо розпорядження (відчуження, передача у користування, заставу, або використання іншим чином) нерухомим майном, що належать товариству, незалежно від балансової, оціночної або договірної вартості такого майна, вчинення протягом календарного місяця будь-якого (-их) правочину (-ів) з однією й тою ж осою щодо розпорядження виробничим обладнанням, яке належить товариству, на суму, що перевищує 300 000 гривень. При цьому, без попереднього погодження із наглядовою радою вказані у цьому підпункті рішення, прийняті директором товариства або від її імені, та/або правочини, вчинені директором товариства або за їх дорученням іншою вповноваженою особою, є нікчемним (п.п. 10.26.2, 10.26.10 статуту).
Згідно з положеннями п.п. 11.1, 11.2 статуту, директор є одноосібним виконавчим органом товариства, який здійснює управління його поточною діяльністю, що передбачає її відповідальність за реалізацією цілей, стратегії та політики товариства. Директор підзвітний загальним зборам акціонерів та наглядовій раді товариства й організує виконання їх рішень.
Директор здійснює керівництво поточною діяльністю товариства у зв`язку з чим: в межах своєї компетенції та у випадках, передбачених чинним законодавством України та цим статутом, приймає рішення про вчинення правочинів (укладення угод, договорів, контрактів), про інвестування коштів і майна товариства, про здійснення товариством інших операцій та про участь товариства в інших цивільно-правових і господарсько-правових відносинах; готує та подає наглядовій раді товариства перелік значних правочинів, що підлягають затвердженню відповідно до вимог чинного законодавства України; вирішує всі інші питання діяльності товариства, крім тих, які у відповідності з чинним законодавством України та цим статутом відносяться до компетенції загальних зборів акціонерів або наглядової ради товариства і повноваження по розгляду яких не передані директору товариства (п. п. 11.10.1, 11.10.5, 11.10.6 статуту).
Загальні умови та підстави для притягнення до субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника у справі про банкрутство визначені ГК України (чинного на час звернення із заявою), ЦК України та КУзПБ.
Згідно з ч. 1 ст. 215 ГК України у випадках, передбачених законом, суб`єкт підприємництва-боржник, його засновники (учасники), власник майна, а також інші особи несуть юридичну відповідальність за порушення вимог законодавства про банкрутство, зокрема фіктивне банкрутство, приховування банкрутства або умисне доведення до банкрутства.
Умисним банкрутством визнається стійка неплатоспроможність суб`єкта підприємництва, викликана цілеспрямованими діями власника майна або посадової особи суб`єкта підприємництва, якщо це завдало істотної матеріальної шкоди інтересам держави, суспільства або інтересам кредиторів, що охороняються законом (ч. 3 ст. 215 ГК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 619 ЦК України договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи.
Застосування субсидіарної відповідальності у справах про банкрутство урегульовано нормами ч. 2 ст. 61 КУзПБ, відповідно до якої під час здійснення своїх повноважень ліквідатор, кредитор має право заявити вимоги до третіх осіб, які відповідно до законодавства несуть субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням його до банкрутства. Розмір зазначених вимог визначається з різниці між сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою.
У разі банкрутства боржника з вини його засновників (учасників, акціонерів) або інших осіб, у тому числі з вини керівника боржника, які мають право давати обов`язкові для боржника вказівки чи мають змогу іншим чином визначати його дії, на засновників (учасників, акціонерів) боржника - юридичної особи або інших осіб у разі недостатності майна боржника може бути покладена субсидіарна відповідальність за його зобов`язаннями.
Визначене ч. 2 ст. 61 КУзПБ господарське правопорушення, за вчинення якого засновники (учасники, акціонери), керівник боржника та інші особи, які мають право давати обов`язкові для боржника вказівки чи мають можливість іншим чином визначати його дії, можуть бути притягнуті до субсидіарної відповідальності поряд з боржником у процедурі банкрутства у разі відсутності майна боржника, має обґрунтовуватися судами шляхом встановлення складу такого правопорушення (об`єкта, об`єктивної сторони, суб`єкта та суб`єктивної сторони).
Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у певній сфері, у даному випадку - права кредитора (-ів) на задоволення його (їх) вимог до боржника у справі про банкрутство за рахунок активів боржника, що не можуть бути задоволені внаслідок відсутності майна у боржника.
Об`єктивну сторону такого правопорушення складають дії або бездіяльність певних фізичних осіб та/або юридичних осіб, пов`язаних з боржником, що призвели до відсутності у нього майнових активів для задоволення вимог кредиторів.
Суб`єктами правопорушення є особи визначені ч. 2 ст. 61 КУзПБ.
Суб`єктивною стороною правопорушення для застосування субсидіарної відповідальності є ставлення особи до вчинюваних нею дій чи бездіяльності (мотиву, мети, умислу чи необережності суб`єкта правопорушення).
Отже субсидіарна відповідальність у справах про банкрутство є самостійним цивільно - правовим видом відповідальності, який за заявою ліквідатора покладається на засновників (учасників, акціонерів) або інших осіб, у тому числі керівника боржника при наявності підтвердження вини вказаних осіб у доведенні юридичної особи (боржника у справі про банкрутство) до стану неплатоспроможності. Для застосування такої відповідальності необхідним є встановлення судом складових елементів господарського правопорушення як об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт та суб`єктивна сторона правопорушення. Аналогічний правовий висновок щодо застосування норми ч. 2 ст. 61 КУзПБ викладений у постанові Верховного Суду від 22.04.2021 у справі №915/1624/16.
Притягнення винних у доведені до банкрутства осіб до субсидіарної відповідальності є механізмом відновлення порушених прав кредиторів, а також стимулюванням добросовісної поведінки засновників, керівників та інших осіб пов`язаних з боржником і як наслідок недопущення здійснення права власності на шкоду інших осіб.
Тому визначення суб`єктів субсидіарної відповідальності є безумовною умовою правильного застосування субсидіарної відповідальності за доведення боржника до банкрутства.
Аналіз положень ч. 2 ст. 61 КУзПБ із застосуванням філологічного, системного та телеологічного (цільового) способів їх інтерпретації свідчить, що у них закріплено припис згідно з яким суб`єктами субсидіарної відповідальності за доведення до банкрутства є: 1) засновники (учасники, акціонери); 2) керівники боржника; 3) інші особи, які мають право давати обов`язкові для боржника вказівки чи мають змогу іншим чином визначати його дії.
Таким чином, до суб`єктів субсидіарної відповідальності віднесено також третіх осіб, які відповідно до законодавства несуть субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника за доведення його до банкрутства.
Отже, визначаючи суб`єкта відповідальності суду необхідно враховувати, що кожна дія або бездіяльність, що стали причиною неплатоспроможності боржника, має визначатися окремо так само як і особи, які причетні до такої дії (бездіяльності).
Щодо об`єктивної сторони такого правопорушення, то законодавцем не конкретизовано, які саме дії чи бездіяльність її складають. Тому при вирішенні питання щодо кола обставин, які мають бути доведені суб`єктом звернення (ліквідатором) та, відповідно, підлягають встановленню судом для покладення субсидіарної відповідальності, мають прийматися до уваги також положення ч. 1 ст. 215 ГК України та підстави для порушення справи про банкрутство, з огляду на які такими діями можуть бути, зокрема:
1) вчинення суб`єктами відповідальності будь-яких дій, направлених на набуття майна, за відсутності активів для розрахунку за набуте майно чи збільшення кредиторської заборгованості боржника без наміру її погашення;
2) прийняття суб`єктами відповідальності рішення при виведення активів боржника, внаслідок чого настала неплатоспроможність боржника по його інших зобов`язаннях;
3) прийняття суб`єктами відповідальності рішення, вказівок на вчинення майнових дій чи бездіяльності боржника щодо захисту власних майнових інтересів юридичної особи боржника на користь інших юридичних осіб, що мало наслідком настання неплатоспроможності боржника тощо.
При цьому, перелік таких обставин не є вичерпним.
Водночас під діями (бездіяльністю) третіх осіб, які мають безпосередній або інший вплив на дії боржника, що призвели до неможливості погашення ним вимог кредиторів, слід розуміти такі дії (бездіяльність), які стали реальною причиною банкрутства боржника, тобто ті за відсутності яких банкрутство не настало.
Визначальним для застосування субсидіарної відповідальності є доведення відповідно до ч. 2 ст. 61 КУзПБ та з урахуванням положень ст. 74, 76, 77 ГПК України причинно-наслідкового зв`язку між винними діями/бездіяльністю суб`єкта відповідальності та настанням негативних для боржника наслідків (неплатоспроможності боржника та відсутності у боржника активів для задоволення вимог, визнаних у процедурі банкрутства вимог кредиторів) обов`язок чого покладається на ліквідатора. Встановлення такого причинно-наслідкового зв`язку також належить до об`єктивної сторони цього правопорушення.
Таким чином, для визначення статусу особи як відповідача по субсидіарній відповідальності за зобов`язаннями боржника ліквідатор має проаналізувати, а суд під час розгляду заяви про притягнення до субсидіарної відповідальності та з`ясуванні наявності підстав для покладення на цих осіб субсидіарної відповідальності дослідити сукупність правочинів та інших юридичних дій, здійснених під впливом осіб, а також їх бездіяльність, що сприяли виникненню кризової ситуації, її розвитку і переходу в стадію банкрутства боржника.
Колегія суддів також зазначає, що ст. 61 КУзПБ закріплено правову презумпцію субсидіарної відповідальності осіб, що притягуються до неї, складовими якої є недостатність майна ліквідаційної маси для задоволення вимог кредиторів та наявність ознак доведення боржника до банкрутства.
Однак зазначена презумпція є спростовною, оскільки передбачає можливість цих осіб довести відсутність своєї вини у банкрутства боржника та уникнути відповідальності. Спростовуючи названу презумпцію, особа, яка притягується до відповідальності має право довести свою добросовісність.
Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 61 КУзПБ суд оцінює істотність впливу дій (бездіяльності) третіх осіб на становище боржника, перевіряючи наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) цих осіб та фактичною неплатоспроможністю боржника (доведенням його до банкрутства).
Об`єктом оцінки суду в цьому випадку є надані ліквідатором докази на підтвердження доведення діями чи бездіяльністю третіх осіб боржника до банкрутства, до яких належить,зокрема (але не виключно), звіт за результатами проведеного аналізу фінансово-господарського стану боржника, складений відповідно до Методичних рекомендацій щодо виявлення ознак неплатоспроможності.
Разом з тим, звіт за результатами проведеного аналізу фінансово-господарського стану боржника не є безумовним доказом доведення боржника до банкрутства, а його наявність (або його недоліки) чи відсутність не є визначальним критерієм притягнення винних осіб до субсидіарної відповідальності, оскільки встановлення підстав для її покладення належить до дискреційних повноважень суду, які здійснюються судом за результатами сукупної оцінки всіх наявних у справі доказів, в тому числі й цього звіту, який є лише одним із засобів доказування.
Як було зазначено вище, покладаючи субсидіарну відповідальність у зв`язку із доведенням до банкрутства боржника, зокрема на ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що наявна стійка неплатоспроможність ПАТ «Маріупольський графітовий комбінат» є наслідком невиконання директором, членами наглядової ради, власником та іншими пов`язаними особами обов`язків, передбачених КУзПБ та статутом товариства, а також вчинення правочинів, у результаті яких активи боржника були відчужені на користь пов`язаних та третіх осіб на шкоду кредиторам.
Відтак такі дії та бездіяльність у сукупності призвели до доведення боржника до банкрутства та неможливості задоволення вимог кредиторів, при цьому відповідачами не надано доказів, які б спростовували презумпцію їхньої вини.
Крім того, суд відхилив доводи представника відповідачів про те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем майна, оскільки безоплатне набуття активів у ланцюгу відчуження майна боржника не спростовує встановлених обставин щодо доведення боржника до банкрутства та не виключає застосування до неї субсидіарної відповідальності.
Вказані висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що зроблені без встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення спору в частині вимог до ОСОБА_1 .
Сам по собі факт набуття ОСОБА_1 частки майна за договором дарування, укладеним не з боржником, а з ТОВ «Азовблок», не є достатньою підставою для покладення на неї субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника. Для застосування такої відповідальності необхідним є встановлення не лише факту отримання певного активу, а й того, що відповідна особа належить до кола суб`єктів, визначених ч. 2 ст. 61 КУзПБ, а її конкретні дії чи бездіяльність перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з доведенням боржника до банкрутства.
Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 була засновником, акціонером, керівником, членом органів управління, кінцевим бенефіціарним власником боржника або іншою особою, яка мала право давати боржнику обов`язкові вказівки чи іншим чином визначала його дії. Також заявником не доведено, а судом першої інстанції не встановлено, що ОСОБА_1 брала участь у прийнятті рішень щодо відчуження майна боржника, погоджувала такі правочини, впливала на директора чи наглядову раду боржника або була обізнана про фінансовий стан боржника та наявність у нього заборгованості перед кредитором.
Колегія суддів зазначає, що субсидіарна відповідальність у справі про банкрутство не може ґрунтуватися на загальному посиланні на ланцюг відчуження майна чи на припущенні про отримання вигоди. Заявник повинен довести, які саме дії або бездіяльність конкретної особи спричинили неплатоспроможність боржника або унеможливили задоволення вимог кредиторів. У цій справі ліквідатор не навів належних і допустимих доказів того, яким саме чином дії ОСОБА_1 вплинули на економічну чи юридичну долю ПАТ «Маріупольський графітовий комбінат».
Отже, причинно-наслідковий зв`язок між набуттям ОСОБА_1 частки майна за договором дарування та настанням неплатоспроможності боржника судом першої інстанції не встановлено. Не встановлено й того, що за відсутності дій ОСОБА_1 банкрутство боржника не настало б або вимоги кредитора могли б бути задоволені.
В силу ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з правовим висновком, зробленим Верховним Судом у постановах від 15.02.2022 у справі №927/219/20 та від 16.06.2020 у справі №910/21323/16), відсутність (ненадання) належних доказів на підтвердження елементів/складових об`єктивної сторони порушення, тобто дій/бездіяльності конкретної особи (суб`єкта) відповідальності, що вказують на доведення до банкрутства або банкрутства, спростовує існування об`єктивної сторони порушення з доведення до банкрутства (банкрутства), та відповідно не надає можливості визначити суб`єктів відповідальності, встановити вину у діях/бездіяльності цих осіб та покласти субсидіарну відповідальність на таких суб`єктів.
За таких обставин висновок місцевого господарського суду про наявність підстав для покладення на ОСОБА_1 субсидіарної відповідальності є передчасним та необґрунтованим, а ОСОБА_1 у цій справі не є належним суб`єктом, на якого може бути покладено субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням його до банкрутства.
Відповідно до ст.ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.
Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню в оскаржуваній частині із прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні заяви до відповідача - ОСОБА_1 про покладення субсидіарної відповідальності.
В силу вимог п.2 ч.1 ст. 129 ГПК України та у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, витрати по відшкодуванні сплаченого судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на боржника.
Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 270, 275, 277, 281- 284 ГПК України, 
Західний апеляційний господарський суд
УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 12.12.2025 у справі №909/811/21(909/275/25) в частині стягнення з ОСОБА_1 суми 1 188 267,64 грн солідарно субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями ПАТ «Маріупольський графітовий комбінат» скасувати. 
У цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ліквідатора ПАТ "Маріупольський графітовий комбінат" арбітражного керуючого Лозовського В.М. про покладення субсидіарної відповідальності на ОСОБА_1 .

3. Стягнути з ПАТ "Маріупольський графітовий комбінат" (77300, Івано-Франківська область, м. Калуш, вул. Богдана Хмельницького, 73; код ЄДРПОУ 05394618) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) суму 3 328, 00 грн на відшкодування витрат на оплату судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення, враховуючи умови та особливості, встановлені у ст. 9 КУзПБ.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до Верховного Суду.

Справу повернути до Господарського суду Івано-Франківської області.

Головуючий суддя О.І. МАТУЩАК 

Судді Н.М. КРАВЧУК

Т.Я. РИМ