Провадження № 1-кп/742/592/26 
Єдиний унікальний № 742/3452/26

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 червня 2026 року м.Прилуки
Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області
в складі: головуючого-судді - ОСОБА_1 ,
при секретарі судового засідання - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Прилуки матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 12026270330000408 від 14.06.2026 р., за обвинуваченням:

ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки с. Журавка Прилуцького району, Чернігівської області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , неодруженої, офіційно непрацюючої, фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст.89 КК України раніше не судимої 

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.369 КК України 

за участі сторін кримінального провадження:
прокурор - ОСОБА_4 ,
захисник - ОСОБА_5 ,
обвинувачена - ОСОБА_3 ,

УСТАНОВИВ: 
І. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним:
Згідно з наказами начальника Головного управління Національної поліції в Чернігівській області № 188 о/с від 01.05.2023 р. та № 417 о/с від 25.08.2023 р. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є діючими працівниками поліції та обіймають посади поліцейського та інспектора ВРПП Прилуцького РВП відповідно.
Тобто, інспектори ВРПП Прилуцького РВП ГУНП в Чернігівські області ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є представниками влади та службовими особами правоохоронного органу наділеного владними повноваженнями.
13.06.2026 р., близько 18 години 22 хвилин, поліцейським ВРПП Прилуцького РВП ОСОБА_6 та інспектором ВРПП Прилуцького РВП ОСОБА_7 , які перебували на добовому чергуванні, поблизу перехрестя вул. Чернігівська та вул. Сосновий Бір у с. Сухополова Прилуцького району Чернігівської області було зупинено транспортний засіб «Renault», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , яка допустила порушення ч.5 ст.121 КУпАП (керування ТЗ без використання ременів безпеки). Під час спілкування у ОСОБА_3 було виявлено ознаки алкогольного сп`яніння, проте вона відмовилася від проходження обстеження, чим вчинила правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.
У період часу з 18 год. 24 хв. по 18 год. 35 хв. 13.06.2026 р., усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та маючи умисел на уникнення адміністративної відповідальності за ч.5 ст.121 та ч.1 ст.130 КУпАП, ОСОБА_3 , будучи неодноразово попередженою про кримінальну відповідальність, неодноразово висловила працівникам поліції ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обіцянку надати неправомірну вигоду у сумі 1 000 доларів США, що відповідно до офіційного курсу гривні до іноземних валют НБУ станом на 13.06.2026 р. становить 44 925,60 грн, за нескладання адміністративних матеріалів, на що отримала відмову.
Вказаними діями, які виразились у обіцянці надання службовій особі неправомірної вигоди за невчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує таку вигоду, дії з використанням наданого їй службового становища, ОСОБА_3 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.369 КК України.

ІІ. Позиція сторін кримінального провадження.
Прокурор підтримав обвинувачення, сформульоване в обвинувальному акті, просив визнати  ОСОБА_3 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.369 КК України, та призначити їй покарання в межах мінімальної межі санкції статті у виді штрафу.
В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_3 вину в пред`явленому обвинуваченні визнала та надала показання, що 13.06.2026 р. вона керувала автомобілем «Renault», була зупинена працівниками поліції ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за порушення правил користування ременем безпеки. В подальшому в неї було виявлено ознаки алкогольного сп`яніння і на пропозицію поліцейських пройти огляд на стан алкогольного сп’яніння у встановленому законом порядку вона відмовилась. З метою уникнення відповідальності за вказані адміністративні правопорушення вона неодноразово висловила поліцейським обіцянку надати грошові кошти у сумі 1 000 доларів США. 
У вчиненому щиро кається, запевнила суд, що зробила належні висновки і подібного більше не повториться, просила суворо не карати та попри неможливість чітко пояснити суду джерело походження коштів для сплати штрафу просила призначити покарання саме у виді штрафу. 

ІІІ. Оцінка Суду.
З`ясувавши думку учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити, та порядок їх дослідження, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, суд вважає за недоцільне досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, оскільки про таке не заперечують всі учасники судового провадження, які показали, що правильно розуміють зміст цих обставин, така їх позиція є добровільною, вони розуміють, що будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Враховуючи показання обвинуваченої, що надані в присутності захисника, та які співвідносяться з пред`явленим обвинуваченням, добровільність її відмови від свого права на повний розгляд кримінального провадження, та приймаючи до уваги, що фактичні обставини справи ніким не оспорюються, суд вважає за необхідне дослідити виключно матеріали, що характеризують особу обвинуваченого.
За таких обставин суд вважає, що пред`явлене обвинувачення  ОСОБА_3 у обіцянці надання службовій особі неправомірної вигоди за невчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує таку вигоду, дії з використанням наданого їй службового становища, знайшло своє підтвердження в ході судового розгляду, а відтак її дії кваліфікує за ч.1 ст.369 КК України.
Для складу злочину, передбаченого ч.1 ст.369 КК України, достатнім є сам факт висловлення службовій особі пропозиції або обіцянки неправомірної вигоди незалежно від прийняття чи відмови службової особи.
Злочин вважається завершеним з моменту, коли пропозиція стала зрозумілою адресату, оскільки саме в цей момент відбувається активний корупційний вплив на волю службової особи, що і становить суть правопорушення. Об`єктивна сторона цього діяння реалізується через сам факт волевиявлення особи на передачу вигоди, спрямований на деформацію нормальної діяльності органу влади.
Натомість, співробітники поліції категорично відмовились від прийняття винагороди, що свідчить про повну реалізацію  ОСОБА_3  свого злочинного наміру на етапі пропозиції, попри отриману відмову. 
Будь-яке інше тлумачення, яке б пов`язувало закінчення злочину з реакцією службовця або фактичним отриманням коштів, нівелювало б превентивну функцію антикорупційного законодавства та створювало б умови для уникнення відповідальності за активний підкуп представників влади.

ІV. Призначення покарання.
Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_3 , відповідно до ст.66 КК України, суд визнає щире каяття.
Судом враховується, що щире каяття обвинуваченої підтверджується її критичним ставленням до вчиненого правопорушення, повним визнанням вини, а також висловленим наміром стати на шлях виправлення та не допускати подібних діянь у майбутньому.
Активне сприяння розкриттю злочину проявилось в тому, що обвинувачена добровільно своїми активними діями надавала допомогу органам досудового розслідування та суду у з`ясуванні тих обставин вчинення злочину, що мають істотне значення для повного його розкриття.
Прокурор підтвердив активну позицію обвинуваченої в розслідуванні кримінального правопорушення в ході досудового розслідування, що стало наслідком його швидкого розкриття, вказані обставини остання підтвердила і в судовому засіданні, чим сприяла повному та швидкому судовому розгляду.
Обставин, які б обтяжували покарання ОСОБА_3 , відповідно до ст.67 КК України, судом не встановлено. 
Вирішуючи питання про вид покарання ОСОБА_3 суд виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання та відповідно до ст.ст.65-67 КК враховує:
- ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який згідно із ст.12 КК України, є нетяжким злочином, та в силу ст.45 цього ж кодексу є корупційним злочином;
- фактичні обставини скоєного злочину (час, місце, спосіб, наслідки, поведінку обвинуваченої після кримінального правопорушення);
- особу обвинуваченої: освіту, задовільний стан здоров`я, сімейний стан (незаміжня, має на утриманні двох неповнолітніх дітей), соціальне становище (не працююча), позитивно характеризується за місцем проживання; активну громадянську позицію, що виразилась у наданні документально підтвердженої матеріальної підтримки ЗСУ;
- відсутність відомостей про перебування обвинуваченої на обліку в лікаря психіатра та лікаря-нарколога;
- наявність обставин, які пом`якшують обвинуваченій покарання, та відсутність обставин, які його обтяжують;
- раніше не судимої в силу ст.89 КК України та відсутність відомостей про притягнення до адміністративної відповідальності;
- позицію прокурора, який наполягав на призначенні обвинуваченій покарання в межах мінімальної межі санкції статті у виді штрафу, а також думку сторони захисту щодо виду та міри покарання.
Визначені ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. 
Ефективність покарання безпосередньо залежить від диференційованого впливу на засудженого, а обсяг кари має бути доцільним і залежати не тільки від тяжкості злочину, але й від загально-соціальних відомостей про винну особу.
В судовому засіданні під час допиту ОСОБА_3 встановлено, що остання на даний час офіційно не працевлаштована, отримує нестабільний дохід від ведення присадибного господарства та має на утриманні двох неповнолітніх дітей. 
Оцінюючи позицію обвинуваченої, яка задекларувала здійснення матеріальної допомоги ЗСУ, але не змогла чітко підтвердити офіційні джерела походження цих коштів та майбутні джерела сплати штрафу, суд зважає на те, що наявність на утриманні двох малолітніх дітей об`єктивно ускладнює можливість застосування до неї інших видів покарань, передбачених санкцією статті (таких як обмеження чи позбавлення волі). Сама обвинувачена та її захисник наполягали саме на призначенні покарання у виді штрафу, запевнивши суд у реальності його виконання та наявності доходу від підсобного господарства.
Беручи до уваги наведене, суд доходить висновку, що виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів є можливим без ізоляції від суспільства, шляхом обрання покарання у виді штрафу.
Визначаючи конкретний розмір грошового стягнення в межах санкції ч. 1 ст. 369 КК України, суд вважає за необхідне визначити його у розмірі 2 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 гривень.
Такий розмір штрафу є справедливим, диференційованим та повністю відповідає вимогам ч. 2 ст. 65 КК України. Суд переконаний, що незважаючи на наявність пом`якшуючих обставин, мінімальний розмір стягнення не буде спроможним виконати превентивну та каральну функцію покарання. 
Суд враховує, що запропонована неправомірна вигода була значною за своїм розміром, а дії обвинуваченої не мали спонтанного чи одноразового характеру, оскільки пропозиція неправомірної вигоди висловлювалася неодноразово, попри чітку відмову працівників поліції та попередження про кримінальну відповідальність. Така наполегливість свідчить про підвищений ступінь реалізації злочинного умислу, що обґрунтовує призначення покарання вище мінімальної межі санкції.
Окрім того, кримінальне правопорушення відноситься до корупційних кримінальних правопорушень, а тому посягає не лише на нормальну діяльність правоохоронного органу, а й підриває авторитет державної влади та суспільну довіру до механізмів публічного управління. 
Водночас призначення штрафу у вищих межах санкції (понад 2 000 нмдг) суперечило б засадам індивідуалізації та гуманізму, оскільки створило б надмірний фінансовий тягар для родини обвинуваченої та поставило б під загрозу інтереси двох її неповнолітніх дітей з огляду на відсутність у неї офіційного працевлаштування.
Призначене покарання у розмірі 2 000 нмдг відповідає не лише меті виправлення особи, а й загальній превенції, формуючи у суспільстві переконання про неминучість кримінальної відповідальності за корупційні прояви, та є реальним до виконання.

V. Інші рішення, щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку.
Рішення щодо речових доказів необхідно прийняти відповідно до ст.100 КПК України. 
Відеозаписи та оптичний диск з відеозаписами, які слідчим визнано речовими доказами, не є таким речовим доказом у розумінні ч.1 ст.98 КПК України, а є засобом збереження електронної інформації, на якому збережено спеціально створена копія відповідного відеозапису, тобто він підпадає під ознаки носія електронного документа (ч.ч.1, 2 ст.99 КПК України). 
Згідно правил, передбачених ч.ч.3,5 ст.100 КПК України, має увесь час зберігатись в матеріалах кримінального провадження.
Процесуальні витрати по справі відсутні. 
Запобіжний захід у відношенні обвинуваченої ОСОБА_3 в ході досудового розслідування не обирався. Під час судового провадження клопотання від прокурора про застосування запобіжного заходу не надходило.
Керуючись ст.ст.349,368,373-376 КПК України, суд –

УХВАЛИВ:
ОСОБА_3 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.369 КК України, та призначити їй покарання у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 34 000 грн /тридцять чотири тисячі/ гривень.
Роз`яснити  ОСОБА_3 обов`язок сплатити штраф у місячний строк після набрання вироком суду законної сили і повідомити про це суд шляхом представлення документа про сплату штрафу.
Запобіжний захід ОСОБА_3 не обирати.
Речові докази: оптичний диск DVD-R з відеозаписами - зберігати в матеріалах кримінального провадження.
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Чернігівського апеляційного суду через Прилуцький міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. 

Суддя       ОСОБА_1