ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2026 року	Львів	Справа № 380/10958/25 пров. № А/857/46727/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Пліша М.А.,
суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.
секретаря судового засідання Хомича О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2025 року (головуючий суддя Чаплик І.Д. м. Львів ) по справі за адміністративним позовом Офісу охорони культурної спадщини Львівської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , Департамент архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною,- 
В С Т А Н О В И В :

Офіс охорони культурної спадщини Львівської міської ради звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – ОСОБА_2 та на стороні позивача – Департаменту архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної адміністрації, в якому просив:
зобов`язати ОСОБА_1 відновити частину пам`ятки архітектури - балкон квартири АДРЕСА_1 , шляхом проведення його реставрації у встановленому законом порядку за рахунок ОСОБА_1 ;
зобов`язати власника квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_1 протягом одного місяця з дати набрання рішенням суду законної сили укласти з Офісом охорони культурної спадщини Львівської міської ради (вул. Валова, буд. 20, м. Львів, 79026, код ЄДРПОУ 26256659) охоронний договір на частину об`єкта культурної спадщини - пам`ятку архітектури місцевого значення розташовану за адресою: АДРЕСА_2 у встановленому законом порядку.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2025 року клопотання відповідача задоволено частково.
Закрито провадження у даній справі в частині вимоги про зобов`язання ОСОБА_1 відновити частину пам`ятки архітектури - балкон квартири АДРЕСА_1 , шляхом проведення його реставрації у встановленому законом порядку за рахунок ОСОБА_1 .
У решті частини клопотання – відмовлено.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2025 року позовні вимоги задоволено повністю.
Зобов`язано власника квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 протягом одного місяця з дати набрання рішенням суду законної сили укласти з Офісом охорони культурної спадщини Львівської міської ради охоронний договір на частину об`єкта культурної спадщини - пам`ятку архітектури місцевого значення, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , на умовах та в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України №1768 від 28.12.2001.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, просить таке скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В апеляційній скарзі зазначає, що позивач не наділений законом правом на звернення до суду щодо предмета спору.
Діяльність Офісу охорони культурної спадщини Львівської міської ради у спірних правовідносинах регламентується Конституцією України, Законом України «Про охорону культурної спадщини», й іншими актами законодавства, зокрема, законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Відповідно до підпункту 10 пункту б) делеговані повноваження ст. 32 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, забезпечення охорони пам`яток історії та культури, збереження та використання культурного надбання.
Разом з тим, частиною четвертою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено право суб`єктів владних повноважень звернутися до адміністративного суду, однак виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.
Такі приписи законодавства корелюються з положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У постанові від 07 листопада 2024 року у справі № 990/184/24 (пункти 58,59) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вжите законодавцем формулювання «у спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.
Тобто діяльність органів місцевого самоврядування здійснюється відповідно до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих субґєктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, що забезпечує введення владних функцій у законні рамки.
З такими приписами закону перекликаються норми пункту 5 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, за змістом яких юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.
У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2018 року у справі № 824/2473/15-а зазначено, що з урахуванням специфіки адміністративного судочинства законодавець жорстко обмежив право суб`єктів владних повноважень звертатися до суду з адміністративним позовом, перерахувавши такі випадки, та зробив винятки про можливість звернення саме з адміністративним позовом у разі прямої вказівки на це у спеціальному законі.
У цій же постанові Верховного Суду зазначено, що широко тлумачити вказані винятки, як можливість будь-якого суб`єкта владних повноважень звертатися до адміністративного суду з позовом до фізичної чи юридичної особи в разі, якщо спеціальним законом їм надано право на звернення до суду, не можна, оскільки це спотворює природу і завдання адміністративної юстиції.
Також підкреслено, що звернення до суду є способом реалізації компетенції відповідного суб`єкта владних повноважень, під час якого суд здійснює попередній судовий контроль, перевіряючи наявність законних підстав для втручання суб`єкта владних повноважень (позивача), а отже запобігаючи можливим порушенням прав, свобод та інтересів фізичних або прав та інтересів юридичних осіб. Звернення суб`єкта владних повноважень до суду не є способом захисту його прав чи інтересів, оскільки адміністративне судочинство має інше завдання, та не може призвести до виконання завдання адміністративного судочинства - захисту прав, свобод та інтересів фізичних або прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Тому констатовано, що до компетенції адміністративних судів належать спори за зверненням суб`єкта владних повноважень, в яких можуть бути відповідачами фізичні та юридичні особи, в чітко визначених законами України випадках.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 09 жовтня 2012 року у справі № 21-177а12, від 22 вересня 2015 року у справі № П/811/3781/14 та постановах Верховного Суду від Об березня 2018 року у справі № 826/7962/16, від 06 червня 2018 року у справі № П/811/289/16, від 13 червня 2018 року у справі № 815/332/17 та від 22 серпня 2018 року у справі № 818/1735/17.
Спеціальним законом, який безпосередньо регламентує правовідносини у сфері охорони культурної спадщини та визначає вичерпний перелік випадків, за яких уповноважений орган охорони культурної спадщини як суб`єкт владних повноважень має право на звернення до суду, конкретний спосіб реалізації такого права, є Закон України «Про охорону культурної спадщини».
Стаття 21 вказаного Закону передбачає право відповідного органу охорони культурної спадщини на пред`явлення позову до власника пам`ятки, якщо в результаті його дій або бездіяльності пам`ятці загрожує пошкодження або знищення, і якщо власник пам`ятки не вживає заходів щодо її збереження, зокрема у зв`язку з неможливістю створення необхідних для цього умов.
Отже стаття 21 Закону України «Про охорону культурної спадщини» чітко встановлює спосіб захисту інтересів держави в суді уповноваженим на це органом охорони культурної спадщини у разі, якщо пам`ятці загрожує пошкодження, руйнування чи знищення внаслідок недобросовісних дій або бездіяльності власника пам`ятки, а саме - шляхом пред`явлення позову про викуп пам`ятки. Іншого правового регулювання закон не містить.
З огляду на наведене, апелянт вважав, що Офіс охорони культурної спадщини Львівської міської ради не наділений правом на звернення до суду з позовом про зобов`язання укласти охоронний договір на пам`ятку архітектури. Прямої вказівки на це в законі не існує.
Аналогічна правова позиція щодо неналежного способу судового захисту у правовідносинах з охорони пам`яток культурної спадщини наведена у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2025 року у справі № 420/28679/23.
У матеріалах справи відсутні докази делегування Позивачу органом вищого рівня повноважень на укладення охоронного договору.
Спеціальним законом (п. 17 ч.1 ст. 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини») закріплено повноваження органів охорони культурної спадщини обласних. Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції на укладення охоронних договорів на пам`ятки.
Водночас, право виконавчих органів місцевого самоврядування на укладення охоронних договорів визначено виключно в межах повноважень, делегованих органом охорони культурної спадщини вищого рівня відповідно до закону (п. 11 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини»).
Відповідно до абз. 14 ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» делеговані повноваження це повноваження органів виконавчої влади, надані органам місцевого самоврядування законом, а також повноваження органів місцевого самоврядування, які передаються відповідним місцевим державним адміністраціям за рішенням районних, обласних рад.
Розпорядженням Львівської обласної державної адміністрації від 04.09.2020 року за № 745/0/5-20 затверджено Положення про департамент архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної адміністрації (далі - Положення).
Пунктом 2.8. розділу 2 Положення передбачено, що основними завданнями Департаменту е здійснення контролю за виконанням Закону України «Про охорону культурної спадщини», інших нормативно - правових актів про охорону культурної спадщини на території області.
Відповідно до розділу 3 Положення, Департамент відповідно до визначених галузевих повноважень виконує такі завдання:
п. 3.17. видає розпорядження та приписи щодо охорони пам`яток місцевого значення, припинення робіт на пам`ятках, їхніх територіях і в зонах охорони, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини програм і проектів, передбачених чинним законодавством України у сфері охорони культурної спадщини дозволів, або з відхиленням від них.
3.18. укладає охоронні договори на пам`ятки культурної спадщини.
Згідно з положеннями частин першої, другої, речення другого частини четвертої статті 4 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» на територіях, на яких введено воєнний стан, для забезпечення дії Конституції та законів України, забезпечення разом із військовим командуванням запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, оборони, цивільного захисту, громадської безпеки і порядку, захисту критичної інфраструктури, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян можуть утворюватися тимчасові державні органи - військові адміністрації.
Рішення про утворення військових адміністрацій приймається Президентом України за поданням обласних державних адміністрацій або військового командування.
У разі прийняття рішення про утворення районних, обласних військових адміністрацій їх статусу набувають відповідно районні, обласні державні адміністрації, а голови районних, обласних державних адміністрацій набувають статусу начальників відповідних військових адміністрацій.
Повноваження військових адміністрацій здійснюються ними в порядку, визначеному законами України для здійснення повноважень відповідних місцевих державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування, з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом (друге речення частини першої статті 15 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).
Суд невірно наводить висновки, зазначені у постановах Верховного Суду, щодо належного позивача у справах про зобов`язання укладення охоронних договорів.
Так, у всіх наведених у рішенні суду постановах Верховного Суду останній дійшов висновку про те, що належним позивачем у таких категоріях справ є обласні (військові) державні адміністрації (пункти 23 - 24 постанови у справі № 806/1536/18 від 23.12.2019; № 620/17968/21 від 20.03.2024; № 380/9422/21 від 14 серпня 2025 року).
Таким чином, суд дійшов неправильного висновку про те, що «позивачу делеговано право на укладення охоронних договорів», оскільки Позивачем не надано будь-яких доказів делегування йому відповідних повноважень Львівською ОВА.
Положення про офіс охорони культурної спадщини Львівської міської ради та його структури, на яке посилається Позивач, було затверджене рішенням самої ж Львівської міської ради та не може розглядатися як акт делегування повноважень Львівською обласною військовою адміністрацією.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 25 жовтня 2022 року у справі № 607/14378/21, якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17.
У відповідності до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних міркувань.
Судом першої інстанції встановлено, що на підставі наказу Міністерства культури та інформаційної політики України від 18.01.2021 №14 до Переліку пам`яток культурної спадщини, які заносяться до Державного реєстру нерухомих пам`яток за категорією місцевого значення у Львівській області було віднесено житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.06.2025 №1446613 відповідачу, ОСОБА_1 належить квартира АДРЕСА_3 у вказаному житловому будинку, набута ним на підставі договору довічного утримання від 11.10.2011 №3-4374.
24.01.2025 позивач звернувся до відповідача із листом №0004-вих-10667, у якому повідомив, що за результатами обстеження будинку АДРЕСА_2 проведеного 17.01.2025 ЛКП «Господар» виявлено, що балкон індивідуального користування квартири АДРЕСА_3 знаходиться в аварійному стані, елементи штукатурки загрожують падінням на перехожих, а також на мешканців будинку, оскільки балкон розташований над входом у будинок. Враховуючи наведене, просить негайно вжити заходів, щодо приведення вказаної пам`ятки до належного стану шляхом проведення ремонту реставраційного балкону та укладення охоронного договору у термін до 24.02.2025.
04.03.2025 Офісом охорони культурної спадщини Львівської міської ради складено розпорядження про зобов`язання привести пам`ятку культурної спадщини до належного стану, яким зобов`язано ОСОБА_1 провести реставрацію балкону. Роботи проводити традиційними матеріалами та технологіями, дозволеними для використання на пам`ятках архітектури. Зберегти при цьому автентичні архітектурні та декоративні елементи опорядження фасаду будинку. Перед проведенням ремонтних, реставраційних, консерваційних, реабілітаційних робіт, пристосування пам`ятки, провести необхідні науково-дослідні роботи; ремонтно-реставраційні роботи проводити на підставі проектної документації, реставраційного завдання та за наявності згоди офісу охорони культурної спадщини Львівської міської ради.
Згідно з актом візуального обстеження від 07.04.2025, складеного начальником юридичного відділу управління охорони та використання об`єктів культурної спадщини офісу охорони культурної спадщини Львівської міської ради щодо житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , який внесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток за категорією місцевого значення, згідно з Наказом Міністерства культури та інформаційної політики України "Про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України" від 18.01.2021 №14, охоронний № 4888-Лв, встановлено, що пам`ятка культурної спадщини є в незадовільному стані, стан опорядження - незадовільний. Балкон знаходиться в аварійному стані. Частково втрачені дерев`яні заповнення та замінені на металопластикові. Встановлено антени супутникового телебачення. Використання - житлові приміщення та нежитлові приміщення в рівні першого поверху. Не дотримано вимог ст. .24, 27 Закону України «Про охорону культурної спадщини» від 08.06.2000 № 1805-ІІІ, а саме доведено до критичного стану балкон на другому поверсі будинку, а також не виконано вимог розпорядження про зобов`язання привести пам`ятку культурної спадщини до належного стану від 04.03.2025 щодо проведення реставрації балкону.
Вважаючи, що відповідач по справі не вчиняє жодних дій щодо укладення охоронних договорів на об`єкт культурної спадщини, що викликає сумніви у його збереженні без покладення на відповідача законодавчо встановлених обов`язків, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Постановляючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 54 Конституції України, культурна спадщина охороняється законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» від 08.06.2000 №1805-ІІІ (далі – Закон №1805-ІІІ) культурна спадщина - сукупність успадкованих людством від попередніх поколінь об`єктів культурної спадщини; об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність; нерухомий об`єкт культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який не може бути перенесений на інше місце без втрати його цінності з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду та збереження своєї автентичності; пам`ятка культурної спадщини (далі - пам`ятка) - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України; охорона культурної спадщини - система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об`єктів культурної спадщини; виявлення об`єкта культурної спадщини - сукупність науково-дослідних, пошукових заходів з метою визначення наявності та культурної цінності об`єкта культурної спадщини; щойно виявлений об`єкт культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Переліку об`єктів культурної спадщини відповідно до цього Закону.
Згідно з пунктом 17 частини першої статті 6 Закону №1805-III до повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить: укладення охоронних договорів на пам`ятки.
Враховуючи положення ст.ст. 13, 14 Закону №1805-ІІІ суд першої інстанції вірно вказав, що об`єкт архітектури включається до Переліку щойно виявленого об`єкта культурної спадщини за умови, що відповідає ознакам та вимогам до об`єкту культурної спадщини для включення об`єкту до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
Як уже згадувалось вище, на підставі наказу Міністерства культури та інформаційної політики України від 18.01.2021 №14, до Державного реєстру нерухомих пам`яток за категорією місцевого значення було віднесено житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 у вказаному будинку, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна є ОСОБА_1 .
Відповідно до частин першої та четвертої статті 23 Закону №1805-III усі власники пам`яток, щойно виявлених об`єктів культурної спадщини чи їх частин або уповноважені ними органи (особи) незалежно від форм власності на ці об`єкти зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір.
Відсутність охоронного договору не звільняє особу від обов`язків, що випливають із цього Закону.
Частиною третьою статті 23 Закону №1805-III встановлено, що порядок укладання охоронних договорів та їхні типові форми затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно, Кабінет Міністрів України постановою від 28.12.2001 №1768 затвердив Порядок укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини (далі за текстом - Порядок №1768). 
Згідно з пунктами 1, 2 Порядку №1768 охоронний договір встановлює режим використання пам`ятки культурної спадщини (далі - пам`ятка) чи її частини, у тому числі території, на якій вона розташована.
Власник пам`ятки чи її частини або уповноважений ним орган (особа) зобов`язаний не пізніше ніж через один місяць з моменту отримання пам`ятки чи її частини у власність або у користування укласти охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини.
Пунктом 5 Порядку №1768 встановлено, що в охоронному договорі, складеному за зразком згідно з додатком, зазначаються особливості режиму використання пам`ятки, види і терміни виконання реставраційних, консерваційних, ремонтних робіт, робіт з упорядження її території, інших пам`яткоохоронних заходів, необхідність яких визначається відповідним органом охорони культурної спадщини.
Відповідно до пункту 6 Порядку №1768 до охоронного договору додаються: акт технічного стану пам`ятки (форма якого затверджується центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини) на момент укладення охоронного договору. Для ансамблів (комплексів) складається окремий акт на кожний їх об`єкт. Акт технічного стану поновлюється не рідше ніж раз на 5 років. Якщо стан пам`ятки значно змінився (після проведення ремонтних, реставраційних та інших робіт чи внаслідок дії чинників, що призвели до руйнування або пошкодження), - у п`ятиденний термін після його зміни; 2) опис культурних цінностей і предметів, які належать до пам`ятки, знаходяться на її території чи пов`язані з нею і становлять історичну, наукову, художню цінність, з визначенням місця і умов зберігання та використання; 3) план поверхів пам`яток-будівель і споруд (у масштабі 1:100); 4) план інженерних комунікацій та зовнішніх мереж (за наявності); 5) генеральний план земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка (у масштабі 1:50, 1:100, 1:500, 1:1000 або 1:2000); 6) паспорт пам`ятки.
З огляду на це, правильним є твердження суду першої інстанції, що укладання охоронного договору відбувається замість видання індивідуального акта органу охорони культурної спадщини, яким на власника покладається зобов`язання щодо забезпечення збереження пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини. Укладання охоронних договорів спрямоване на реалізацію державної політики у сфері охорони культурної спадщини. Такими договорами не вирішується питання власності на об`єкт культурної спадщини, а лише встановлюється режим використання пам`яток та відповідальність за порушення такого режиму.
Охоронний договір, що укладений на підставі статті 23 Закону №1805-III, згідно з висновком, сформульованим у постанові Верховного Суду від 23.12.2019 у справі №806/1536/18, є адміністративним договором.
Відхиляючи доводи відповідача про те, що позивач не уповноважений на укладення охоронних договорів суд першої інстанції виходив з того, що укладання охоронних договорів спрямоване на реалізацію державної політики у сфері охорони культурної спадщини. Такими договорами не вирішується питання власності на об`єкт культурної спадщини, а встановлюється режим використання пам`яток та відповідальність за порушення такого режиму.
У спорах, що виникають з подібних правовідносин, належним позивачем є орган охорони культурної спадщини міської ради або облдержадміністрації, а відповідачем - власник пам`ятки культурної спадщини.
Якщо власник пам`ятки ухиляється від укладення такого договору, орган охорони культурної спадщини має право звернутися до суду з позовом про примусове укладення охоронного договору.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції покликався на те, що Рішенням Львівської міської ради від 28.01.2025 №52 затверджено Положення про офіс охорони культурної спадщини Львівської міської ради та його структури (далі – Положення №52).
Згідно із пунктом 1.1 Положення №52, офіс охорони культурної спадщини Львівської міської ради (надалі – офіс) є виконавчим органом Львівської міської ради відповідно до ухвали міської ради від 04.02.2021 № 32 «Про затвердження структури виконавчих органів Львівської міської ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів», утвореним відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
За підпунктом 2.1.1 пункту 2.1 Положення №52 одним із основних завдань Офісу є, зокрема, забезпечення виконання вимог Закону України «Про охорону культурної спадщини», інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини на території Львівської міської територіальної громади.
Відповідно до підпунктів 4.1.43-4.1.44 пункту 4.1 Положення №52, до компетенції офісу належать, зокрема, такі повноваження: Укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини (їхні частини) у межах повноважень, делегованих органом культурної спадщини вищого рівня; укладення попередніх договорів про укладення у майбутньому охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини (їхні частини) у межах повноважень, делегованих органом культурної спадщини вищого рівня.
Враховуючи це, суд першої інстанції вважав, що позивачу делеговано право на укладення охоронних договорів і такий відповідно може виступати позивачем у спірних правовідносинах, а тому має місце протиправна бездіяльності відповідача щодо укладення охоронного договору щодо забезпечення збереження пам`ятки і відповідно слід зобов`язати останнього укласти відповідний договір .
При цьому суд першої інстанції покликався на позицію Верховного Суду у постановах від 20 березня 2024 року у справі № 620/17968/21, від 24 січня 2025 року у справі № 560/5184/24 та від 14 серпня 2025 року у справі №380/9422/21.
Проте суд апеляційної інстанції з такими доводами суду першої інстанції не погоджується. 
Стаття 3 Закону №1805-III визначено, що державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини.
До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини (далі - органи охорони культурної спадщини) належать:
центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини;
орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим;
обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації;
виконавчий орган сільської, селищної, міської ради.
Повноваження інших органів охорони культурної спадщини врегульовано статтею 6 Закону №1805-III, де серед іншого до повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить укладення охоронних договорів на пам`ятки (п. 17 ч. 1 ст. 6 Закону №1805-III).
Відповідно, до повноважень районних державних адміністрацій, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради відповідно до їх компетенції у сфері охорони культурної спадщини належить укладення охоронних договорів на пам`ятки в межах повноважень, делегованих органом охорони культурної спадщини вищого рівня відповідно до закону( п.11 ч. 2 ст. 6 Закону №1805-III).
Відтак позивач може укладати охоронні договори, лише за умови делегування таких повноважень органом охорони культурної спадщини вищого рівня.
Аналогічне положення закріплено у підпунктах 4.1.43-4.1.44 пункту 4.1 Положення про офіс охорони культурної спадщини Львівської міської ради та його структури, затвердженого Рішенням Львівської міської ради від 28.01.2025 №52. 
Проте судом першої інстанції вказаним вище положенням нормативно-правових актів дано не належну оцінку. 
Оскільки матеріали справи не містять доказів, що органом охорони культурної спадщини вищого рівня делеговано позивачу повноваження щодо укладення охоронних договорів на пам`ятки, то відповідно відсутні підстави для задоволення позову. 
Верховний Суд у постанові від 07 вересня 2018 року у справі № 824/2473/15-а зазначив, що з урахуванням специфіки адміністративного судочинства законодавець жорстко обмежив право суб`єктів владних повноважень звертатися до суду з адміністративним позовом, перерахувавши такі випадки, та зробив винятки про можливість звернення саме з адміністративним позовом у разі прямої вказівки на це у спеціальному законі.
Широко тлумачити вказані винятки, як можливість будь-якого суб`єкта владних повноважень звертатися до адміністративного суду з позовом до фізичної чи юридичної особи в разі, якщо спеціальним законом їм надано право на звернення до суду, не можна, оскільки це спотворює природу і завдання адміністративної юстиції.
Звернення до суду є способом реалізації компетенції відповідного суб`єкта владних повноважень, під час якого суд здійснює попередній судовий контроль, перевіряючи наявність законних підстав для втручання суб`єкта владних повноважень (позивача), а отже запобігаючи можливим порушенням прав, свобод та інтересів фізичних або прав та інтересів юридичних осіб. Звернення суб`єкта владних повноважень до суду не є способом захисту його прав чи інтересів, оскільки адміністративне судочинство має інше завдання, та не може призвести до виконання завдання адміністративного судочинства - захисту прав, свобод та інтересів фізичних або прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Тому, до компетенції адміністративних судів належать спори за зверненням суб`єкта владних повноважень, в яких можуть бути відповідачами фізичні та юридичні особи, в чітко визначених законами України випадках.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 09 жовтня 2012 року у справі № 21-177а12, від 22 вересня 2015 року у справі № П/811/3781/14 та постановах Верховного Суду від Об березня 2018 року у справі № 826/7962/16, від 06 червня 2018 року у справі № П/811/289/16, від 13 червня 2018 року у справі № 815/332/17 та від 22 серпня 2018 року у справі № 818/1735/17.
Крім того, колегія судів вважає некоректним покликання суд першої інстанції, як підставу для задоволення позову, на позицію Верховного Суду у постановах від 20 березня 2024 року у справі № 620/17968/21, від 24 січня 2025 року у справі № 560/5184/24 та від 14 серпня 2025 року у справі №380/9422/21, оскільки стороною позивача у даних спорах виступали саме обласні державні адміністрації(обласні військові адміністрації).
Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що Верховний Суд надаючи оцінку зазначеним вище положенням п. 17 ч.1 та п. 11 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини» у постанові від 23 грудня 2019 року у справі 806/1536/18 виснував, що «законом надано повноваження на укладання охоронних договорів на пам`ятки обласним державним адміністраціям або Київській та Севастопольській міським державним адміністраціям і охоронні договори на пам`ятки національного значення мають бути погодженими з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини.
24. У цій справі об`єктом охоронного договору є пам`ятка місцевого значення, про що безпосередньо зазначено у самому договорі, а також у листі Житомирської обласної державної адміністрації від 29.11.2017 №1870-1.9/12-17.
У зв`язку з цим належним суб`єктом владних повноважень, який мав укласти охоронний договір є Житомирська обласна державна адміністрація.
25. Департамент містобудування та землекористування Житомирської міської ради не має власного повноваження на укладання охоронних договорів, але таке повноваження може бути делеговано йому органом охорони культурної спадщини вищого рівня.».
З урахуванням вказаного, колегія судді вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального прав, тому таке слід скасувати, а у задоволення позовних вимог – відмовити. 
Керуючись ст. 243, ст. 286, ст. 308, ст. 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2025 року №380/10958/25 – скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову – відмовити. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	М.А. Пліш 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	І. М. Обрізко  	
Повне судове рішення складено 05.06.2026