Справа № 161/6449/26 
Провадження № 2/161/4254/26

ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області
у складі: головуючого судді Шестерніна В.Д.,
за участю секретаря Мельник А.В.

представника позивача - адвоката Андрусяка І.В.

розглянувши в судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору,-
встановив:

І.Короткий зміст позовних вимог
23.03.2026 ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.10.2025 у справі №161/3686/24 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в розмірі 4 103 872,82 грн та судові витрати по справі. В межах розгляду даної справи ухвалою суду від 21.10.2025 було забезпечено позов шляхом заборони ОСОБА_2 вчиняти будь-які юридично значимі дії щодо належної їй 2/3 частини станції автосервісу та магазину автозапчастин, загальною площею 418,5 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_1 ), в тому числі, відчужувати та іншим чином розпоряджатися вищевказаним майном.
ОСОБА_2 , будучи обізнаною про наявність вищевказаних обмежень, встановлених згідно ухвали суду, умисно, чітко розуміючи наслідки своїх дій, з метою приховання нерухомого майна від звернення стягнення на нього та для перешкоджання ймовірного виконання рішення суду про стягнення з неї грошових коштів, відчужила вказане нерухоме майно своїй матері ОСОБА_3 , про що уклала договір дарування від 22.10.2025, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Кухлевською М.В., зареєстрований в реєстрі за №2206. Цей договір дарування є фраудаторним.
Враховуючи викладене, позивач просила суд визнати недійсним вказаний договір дарування та скасувати рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

ІІ.Стислий виклад позиції відповідача
Позиція відповідача ОСОБА_2 
29.04.2026 до суду надійшов відзив на позовну заяву, який мотивований тим, що договір дарування є законним та таким, що не підлягає оспорюванню. Ухвалу суду про забезпечення позову від 21.10.2025 у справі 161/3686/24 відповідачу не вручали, поштою не надсилали і вона таку ухвалу під підпис не отримувала, а тому звинувачення в порушенні судової заборони є безпідставними.
На момент укладення договору дарування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні будь-які відомості про арешт, заборону відчуження або інші обтяження нерухомого майна. Позивач фактично ставить під сумнів законність дії нотаріуса Кухлевської М.В.
Відповідач просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позиція відповідача ОСОБА_3 
29.04.2026 до суду надійшов відзив на позовну заяву, який мотивований тим, що позивач не довела порушення її прав саме діями відповідача ОСОБА_3 ; наявності підстав недійсності договору дарування згідно з ст. ст. 203, 215, 234, 228 ЦК України; фіктивності або фраудаторності правочину; наявності недобросовісності з боку набувача; існування будь-якого зареєстрованого обтяження нерухомого майна станом на 22.10.2025.
Відповідач набула нерухоме майно у власність добросовісно, відповідно до закону, без порушення будь-яких прав позивача. Обтяження щодо майна на момент укладення договору дарування не існувало і нотаріус це перевірив. Вона не є боржником позивача, не брала участі в справі №161/3686/24, не знала і не могла знати про існування ухвали про забезпечення позову, відсутні докази її наміру завдати шкоди позивачу.
Відповідач просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

III.Процесуальні дії суду, клопотання та заяви учасників судового процесу
Ухвалою суду від 02.04.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання
Ухвалою суду від 02.04.2026 вжито заходів забезпечення позову, заборонено відповідачу ОСОБА_3 та будь-яким іншим особам, які діють від її імені та/або в її інтересах, вчиняти дії щодо відчуження або розпорядження в інший спосіб спірним нерухомим майном.
Ухвалою суду від 28.04.2026 відмовлено в задоволенні заяви відповідача ОСОБА_2 про відвід судді Шестерніна В.Д. від розгляду справи.
Ухвалою суду від 25.05.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Ухвалою суду від 25.06.2026 відмовлено в задоволенні заяви відповідача ОСОБА_3 про відвід судді Шестерніна В.Д. від розгляду справи.
Протокольною ухвалою суду від 25.06.2026 відкладено ухвалення та проголошення судового рішення на 30.06.2026.

ІV.Фактичні обставини справи
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.09.2022 у справі №161/2752/22, яке залишене без змін постановою Волинського апеляційного суду від 18.01.2024, визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті її брата ОСОБА_4 , право власності на 2/3 частки станції автосервісу та магазину автозапчастин, загальною площею 418,5 кв.м, які розташовані за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 956543907101 (публічні відомості Єдиного державного реєстру судових рішень, а.с. 117-122).
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21.10.2025 у справі 161/3686/24 заяву про забезпечення позову задоволено частково. До вирішення справи по суті - заборонено ОСОБА_2 вчиняти будь-які юридично значимі дії щодо належної їй 2/3 частини станції автосервісу та магазину автозапчастин, загальною площею 418,5 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_1 ), в тому числі, відчужувати та іншим чином розпоряджатися вищевказаним майном (а.с. 15-16).
З вступної частини цієї ухвали суду вбачається, що вона була постановлена в судовому засіданні за участю відповідача ОСОБА_2 .
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.10.2025 у справі №161/3686/24, яке залишено без змін постановою Волинського апеляційного суду від 12.02.2026, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 4 103 872,82 грн, яка складається з: основного боргу спадкодавця ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 2 068 851,86 грн, 3 % річних в розмірі 384 636,40 грн та інфляційних втрат в розмірі 1 650 384,56. Вирішено питання про розподіл судових витрат, зокрема стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 14 457,19 грн та витрати, пов`язані з проведенням експертизи, в розмірі 32 396,32 грн (а.с. 17-27).
З відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 22.10.2025 була проведена державна реєстрація права власності на 2/3 частки станції автосервісу та магазину автозапчастин, загальною площею 418,5 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 956543907101) за ОСОБА_3 . Підставою проведення реєстрації права власності зазначено договір дарування, посвідчений 22.10.2025 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Кухлевською М.В., зареєстрований в реєстрі за №2206 (Інформаційна довідка №466974637 від 06.03.2026, а.с. 28-29). 
ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_3 (заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.09.2022 та постанова Волинського апеляційного суду від 18.01.2024 у справі №161/2752/22, а.с. 117-122).
Вважаючи договір дарування від 22.10.2025 фраудаторним, позивач звернулася з цим позовом до суду.

V.Мотиви суду та застосоване законодавство
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі №180/1735/16-ц, від 18 квітня 2022 року в справі №520/1185/16-ц, від 05 грудня 2022 року у справі №214/7462/20).
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина 2 статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі №463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), від 19 лютого 2024 року в справі №567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року №2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:
- особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;
- наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);
- враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі №747/306/19).
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі №761/12692/17).
Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є за своєю суттю «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанови Верховного Суду від 10 липня 2024 року в справі №201/3274/21, від 22 листопада 2023 року в справі №128/1878/20).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19).
Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі №523/17429/20).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».
Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі №369/11268/16-ц сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі №755/17944/18, від 26 квітня 2023 року в справі №644/5819/20).
За встановлених фактичних обставин справи та з урахуванням релевантних джерел права суд дійшов таких висновків.
22.10.2025 ОСОБА_2 подарувала своїй матері ОСОБА_3 2/3 частки станції автосервісу та магазину автозапчастин, загальною площею 418,5 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Договір дарування був укладений ОСОБА_2 в період, коли проти неї за ініціативою ОСОБА_1 було розпочате судове провадження про стягнення боргу.
ОСОБА_1 зробила достатньою мірою обгрунтоване припущення (твердження) про те, що договір дарування був укладений ОСОБА_3 на шкоду кредитору, з метою уникнення сплати боргу.
Перевіривши аргументи позивача, суд погоджується з тим, що договір дарування носить фраудаторний характер. Фраудаторні правочини - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.
При цьому, суд сукупно врахував такі обставини: безоплатність договору, момент укладення договору (під час розпочатого проти ОСОБА_2 судового провадження про стягнення боргу та на наступний день після обмеження її правомочності розпоряджатися нерухомим майном, вжитого судом в порядку забезпечення позову), контрагента, з яким укладено договір (обдаровувана є матір`ю дарувальника), недоведеність наявності фактичної мети або розумної причини для укладення договору (відсутня необхідність дарування нерухомого майна), недоведення наявності у боржника (дарувальника) іншого майна, в тому числі грошових коштів, достатнього за вартістю для виконання грошового зобов`язання перед кредитором (неплатоспроможність дарувальника) тощо.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).
У цивільних справах суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Відповідачі всупереч принципу змагальності не надали доказів, які б спростовували встановлені реальні ознаки фраудаторності договору дарування. Викладені у відзиві аргументи відповідачів висновку суду не спростовують.
Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відтак, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом.
Обрана позивачем вимога про визнання недійсним договору дарування є ефективним способом захисту, оскільки недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що перебуває в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто щоб кредитор опинився в тому становищі, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину.
Щодо вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності, то така не є належною, оскільки для повернення майна боржнику оспорювання реєстраційних дій (рішень, записів) щодо цього майна не вимагається, а вимоги про повернення майна боржнику позивач не заявляв (див. постанови Верховного Суду від 04.10.2024 у справі №932/18757/19 та від 05.02.2025 у справі №757/52379/21).
Отже, позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування слід задовольнити. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту прав.

В цілому суд констатує, що дав відповіді на всі важливі аргументи сторін.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10.02.2010).

VI.Судові витрати
Позивач заявив 2 (дві) вимоги немайнового характеру, сплатив судовий збір в розмірі 1 332 грн. Однак позовна заява підлягала оплаті судовим збором в розмірі 2 662,40 грн (1 331,20 грн х 2). Крім того, позивач сплатив 666 грн за подання заяви про забезпечення позову, однак така заява підлягала оплаті судовим збором в розмірі 665,60 грн.
Враховуючи результат вирішення спору (задоволено лише одну немайнову вимогу), керуючись ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 1 996,80 грн (1 331,20 грн за позовну вимогу та 665,60 грн. за подання заяви про забезпечення позову), по 998,40 грн з кожної.
Оскільки позовна вимога, в задоволенні якої відмовлено, не оплачена судовим збором, і цей недолік було виявлено судом вже на стадії ухвалення судового рішення, то з позивича слід стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 1 330 грн (1 331,20 грн - 0,80 грн переплати - 0,40 грн переплати).

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 259, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, суд,-
вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору - задовольнити частково.
Визнати недійсним договір дарування від 22.10.2025, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Кухлевською М.В., зареєстрований в реєстрі за №2206.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 996,80 грн, по 998,40 грн з кожної.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1 330 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Відомості про сторін та інших учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_3 . 

Дата складення повного рішення суду - 30.06.2026.

Суддя Луцького міськрайонного суду
Волинської області          В.Д. Шестернін