Справа № 467/86/26
2/467/215/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2026 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі: 

головуючого - судді Явіци І.В.
за участю секретаря судового засідання - Рожкової Т.М.
представника позивача - ОСОБА_1 
позивача- ОСОБА_2 
представників третіх осіб - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Арбузинка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Арбузинської селищної ради, Служба у справах дітей Арбузинської селищної ради, про визначення місця проживання дитини з матір`ю, 
ВСТАНОВИВ :

Вимоги і аргументи позивача 

Представник позивача, діючи в інтересах останньої, обґрунтувала пред`явлений до ОСОБА_5 позов тим, що останній участі у вихованні та утриманні спільної із позивачкою дитини не бере, із сином не спілкується, постійно проживає за межами України. 
Тоді як неповнолітній син сторін - ОСОБА_6 проживає із позивачкою у с-щі Арбузинка, яка забезпечує належні умови для його утримання, розвитку і навчання. 
Тож, із посиланням на положення ст. 161 СК України, представник позивача просив визначити місцем проживання неповнолітнього ОСОБА_6 із матір`ю ОСОБА_2 . 

Учинені судом процесуальні дії в межах справи 

Провадження у справі було відкрите ухвалою від 04 лютого 2026 року, якою, з - поміж цього, сторонам визначено строк для подання заяв по суті справи та витребувано заявлені стороною позивача докази.
Ухвалою від 04 березня 2026 року до участі у справі залучено третю особу без самостійних вимог щодо предмета спору - Службу у справах дітей Арбузинської селищної ради.
Ухвалою від 07 травня 2026 року підготовче провадження у справі було закрите, а саму справу призначено до судового розгляду по суті.

Позиція учасників справи 

Представник позивача в судовому засіданні викладені у позовній заяві обставини підтвердив, а висунуті до позивача вимоги підтримав. 
Позивач так само просила позов задовольнити із посиланням на те, що відповідач проживає за межами України, відносини із нею та сином не підтримує, а тому їй не зручно вирішувати питання щодо отримання його дозволу на перетин дитиною кордону, так як вони часто подорожують. До цього ж, син часто бере участь у спортивних змаганнях в інших країнах.
Представники третіх осіб також просили позов задовольнити із посиланням на те, що виключно позивач забезпечує усі потреби дитини, тоді як відповідач ніякої участі у житті сина не приймає, проживає за межами України.
Відповідач на слухання справи не з`явився, перебуває за межами України, проте, про це судове провадження був сповіщений належно, тоді як у справі наявна заява, якою він клопотав про розгляд справи за його відсутності.
Паралельно вказав, що проти проживання його спільної із позивачкою дитини разом із нею не заперечує, а так само і підтвердив, що із нею досягнуто згоди щодо місця проживання дитини. 

Установлені судом фактичні обставини цієї справи 

Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, представників третіх осіб, вивчивши і проаналізувавши усі наявні у справі письмові докази, оцінивши їх як кожен окремо, так і в цілому, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, у т.ч. через призму належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку у їх сукупності, встановив таке.
Позивач і відповідач є батьками дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 29 січня 2016 року.
Із відповідача на користь позивача у примусовому порядку стягуються аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 1 500,00 грн. і станом на 17 липня 2025 року він має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 8 000,00 грн.
Матеріалами справи підтверджується і не заперечується ніким із учасників, що дитина зареєстрована і проживає разом із позивачкою в будинку АДРЕСА_1 . 
Тоді як відповідач тривалий час проживає за межами України і вказав на наявність досягнутої із позивачкою домовленості щодо місця проживання спільної дитини.
Згідно висновку Органу опіки та піклування Арбузинської селищної ради від 11 серпня 2025 року є доцільним визначення місця проживання дитини ОСОБА_6 із матір`ю. 

Правове регулювання правовідносин, що виникли між сторонами, і мотиви прийнятого судом рішення  

Згідно із статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150-152, 154, 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Право дитини на належне батьківське виховання гарантоване законом. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Питання спору між батьками щодо місця проживання дитини врегульовано положеннями ст. 161 СК України. 
Зокрема, відповідно до частини першої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 Сімейного кодексу України). 
А відповідно до положень частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я в якому вона проживає.
Отже, із наведеного слідує, що положення ст. 161 СК України мають змогу бути застосовані судом виключно у разі, якщо між матір`ю та батьком існує спір з приводу місця проживання їх малолітньої дитини.

Висновки 

Однак, за наслідками розгляду цієї справи суд не установив наявності взагалі ніякої суперечки між сторонами щодо місця проживання їх сина. 
Є очевидним, що ще до подання позову позивач і відповідач досягли згоди щодо проживання їх спільної дитини з матір`ю, а тому між сторонами відсутній спір про визначення місця проживання дитини, оскільки ні своїми діями, ні своєю поведінкою відповідач не виявляє наміру чи бажання на даний час змінювати місце проживання малолітнього сина, який і так проживає разом із позивачкою. 
І це відповідає інтересам дитини. 
Водночас, як вказував суд вище, стаття 161 СК може бути застосована судом лише у разі наявності спору між батьками. 
Суд нагадує, що спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, який виникає внаслідок різного розуміння ними взаємних прав та обов`язків, що перешкоджає їх реалізації, та в якому кожен із учасників захищає свої права.
При цьому сторони можуть і не «сперечатися» буквально, але своєю бездіяльністю або неналежним виконанням юридичних обов`язків порушувати права іншої сторони і таким чином викликати протиріччя. 
При цьому, суд вирішує лише реальні та вже існуючі правові конфлікти. Він не розглядає гіпотетичні припущення про те, що якась ситуація може порушити ваші права у майбутньому.
Це означає, що судовий захист застосовується виключно тоді, коли право вже порушено або оспорюється.
Отже, суд не установив обставин, які б свідчили про порушення прав позивача з боку відповідача, тоді як згідно із ч.1 ст. 4 Закону України особа наділена правом звернення до суду у разі необхідності захисту її порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Водночас, у статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
Однак, у даному випадку позивачка ініціювала цей судовий розгляд з метою отримати судове рішення, яке не грунтується на приписах закону і використовувати його для власного комфорту і зручності., що істотним зловживання права. 
З урахуванням наведенного, суд констатує, що позивачка не довела, що на час звернення до суду із цим позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично і так проживає разом із нею, порушені її права і що вона підлягають судовому захисту. 
Установлені у цій справі обставини не вимагають втручання суду, так як із них не простежується порушення прав позивача чи самої дитини. 
Відповідно, цей позов є безпідставним і поданий внаслідок недобросовісного користування своїми правами.
Тоді як принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.
У свою чергу, добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право, що й мало місце у цій справі. 
Тому у задоволенні цього позову належить відмовити. 

Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні рішення 

На підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір не підлягає стягненню із відповідача. 
Про інші судові витрати (ч.3 ст. 133 ЦПК) сторони не заявляли. 
З цих мотивів, керуючись ст.ст. 258, 259,263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, 
ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Органі опіки та піклування Арбузинської селищної ради, Служба у справах дітей Арбузинської селищної ради, про визначення місця проживання дитини з матір`ю - відмовити.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до безпосередньо Миколаївського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ірина Явіца