ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 р. 	Справа № 520/26763/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бегунца А.О.,
Суддів: П`янової Я.В. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.02.2026, головуючий суддя І інстанції: Волошин Д.А., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 23.02.26 по справі № 520/26763/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 15 грудня 2019 року по 18 липня 2022 року у сумі 672180 грн. 30 коп. та за період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року в сумі 130 741 грн. 20 коп.;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 15 грудня 2019 року по 18 липня 2022 року у сумі 672180 грн. 30 коп. та за період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року в сумі 130 741 грн. 20 коп.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Військовою частиною НОМЕР_1 допущено протиправну бездіяльність щодо відмови в нарахуванні та виплаті йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 15 грудня 2019 року по 18 липня 2022 року у сумі 672180 грн. 30 коп. та за період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року в сумі 130 741 грн. 20 коп.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.02.2026 частково задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 62 037,42 грн. (шістдесят дві тисячі тридцять сім гривень 42 копійки).
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.02.2026 в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що обґрунтована компенсація за затримку розрахунку при звільненні складає за період з 15 грудня 2019 року по 18 липня 2022 року у сумі 672180 (шістсот сімдесят дві тисячі сто вісімдесят) грн. 30 коп. (710,55*946) та за період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року, у сумі 130741 (сто тридцять тисяч сімсот сорок одна) грн. 20 коп. (710,55 Х 184), а всього у розмірі 802921,5 грн. Виходячи з інформації наданої Військовою частиною НОМЕР_1 позивачу при звільненні було нараховано і виплачено грошове забезпечення у загальній сумі 152427 грн. 66 грн. (інформація міститься у особовій картці грошового забезпечення). Поряд з цим на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31 липня 2025 року ухваленого у справі № 520/11455/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, Позивачу виплачено заборгованість з грошового забезпечення у сумі 61127 грн. 37 коп. У відповідності до інформації наданої Військової частини НОМЕР_1 в день звільнення Позивачу виплачено 152427,66 грн., а загальний розмір належного при звільнення позивачу (152427,66+61127,37). грошового забезпечення складає 213555,03. Частка заборгованості у сумі загального розміру належного при звільненні грошового забезпечення складає 28,62 % (61127,37/152427,66 Х 100). Отже, суми середнього заробітку, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, що підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільнені, ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду складає 229796,13 грн. (802921,5 Х 28,62%). Позивач наголошує, що відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 30.01.2019 по справі №755/10947/17, під час вирішення тотожних спорів має враховуватися саме остання правова позиція.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 в повному обсязі.
Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до п.3 ч. 1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи ( в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у них доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін ( у порядку письмового провадження).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та звільнений з військової служби (у зв`язку з закінченням строку контракту), що вбачається з витягу з наказу від 15.11.2019 № 517-ОС. (а.с. 13)
Позивач виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення Військової частини НОМЕР_1 з 15.12.2019, що вбачається з витягу з наказу від 13.12.2019 № 552-ОС. (а.с. 14-15)
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2025 у справі №520/11455/25, що набрало законної сили 02.09.2025, визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 з приводу ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період 01.03.2018-13.12.2019 відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період 01.03.2018-13.12.2019 у фіксованому розмірі 4.463,15 грн. щомісячно відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 з урахуванням раніше проведених платежів.
На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2025 у справі №520/11455/25 позивачу зараховано на картковий рахунок суму в розмірі 62 037,42 грн, що вбачається з наявної в матеріалах справи роздруківки про зарахування коштів. (а.с. 19)
Позивач вважаючи, що має право на нарахування та виплату йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені, звернувся до суду з цим позовом.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи обставини справи, поведінку позивача в спірних правовідносинах, розмір недоотриманих позивачем при звільненні коштів у порівнянні з розміром розрахованого в даній справі середнього заробітку, вважає за доцільне стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі, що дорівнює розміру недоотриманих позивачем при звільненні коштів, тобто 62037,42 грн., що буде достатньою компенсацію майнових втрат, які позивач поніс через несвоєчасний розрахунок при звільнені та не призведе до надмірного фінансового тягаря для відповідача.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
Частиною 2 ст. 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 3 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців Збройних сил України стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за не отримане речове майно) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), а порядок обчислення середнього грошового забезпечення - Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).
Так, за правилами статті 116 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
За змістом статті 117 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 № 2352-IX (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022, статтю 117 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:
У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Указана редакція статті 117 Кодексу законів про працю України набрала чинності з 19.07.2022.
Із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець фактично обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 вказала, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 відступила від висновків Верховного Суду у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, а також інших висновків у подібних справах.
Визначаючись із розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням висновків Верховного Суду, який підлягає виплаті, суд враховує наступне.
Згідно з пп. "л" п. 1 розділу І Порядку № 100 цей Порядок застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках, зокрема в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати.
Абзацом 4 пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктами 3 та 4 Порядку № 100 визначено складові, які враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, а також виплати, що не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати.
Особливості обрахунку розміру середньої заробітної плати за останні два місяці роботи наведено у пункті 8 Порядку № 100, згідно із яким нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Судовим розглядом встановлено, що позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення з 15.12.2019. Фактичний розрахунок у частині суми із позивачем було проведено при виконанні рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2025 по справі № 520/11455/25, що набрало законної сили 02.09.2025.
Тобто, період затримки розрахунку у цій справі охоплюється періодом з 16.12.2019 (наступний день після виключення позивача зі списків особового складу військової частини) по день виплати позивачу індексації грошового забезпечення на виконання судового рішення від 31.07.2025 по справі № 520/11455/25, що набрало законної сили 02.09.2025.
Тобто спірні правовідносини охоплюють період, який виник, як до, так і після 19 липня 2022 року.
При цьому, період затримки в даному випадку має рахуватися саме з 16.12.2019, тобто з наступного дня після звільнення позивача (дата звільнення - 15.12.2019), а не з 15.12.2019, як помилково зазначив позивач. 
У межах цієї справи належить ураховувати положення статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, щодо періоду з 16.12.2019 по 18.07.2022, без обмеження строком виплати у шість місяців, та чинну редакцією статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022 по день остаточної виплати, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями, із урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 та Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23.
Отже, для цілей обчислення середнього заробітку в цій справі, з урахуванням наведених позицій Верховного Суду (за весь спірний період до 19 липня 2022 року та за шість місяців щодо періоду після 19 липня 2022 року), підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. Установивши вказані обставини, суд, виходячи з принципів розумності та справедливості визначає суму відшкодування за затримку розрахунку при звільненні.
Вирішення питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100 (далі - Порядок № 100).
Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі-Порядок №260).
Як вбачається з положень п. 7 Порядку № 260, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.
Отже, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, слід виходити з числа календарних днів за цей період.
Як вбачається з наданої позивачем до матеріалів справи особистої картки грошового забезпечення з січня 2019 року по грудень 2019 року, грошове забезпечення позивача за два останні місяці перед звільненням зі служби становило: в жовтні 2019 року - 12 214,72 грн., у листопаді 2019 року - 25 120,72 грн. 
При цьому, згідно п. 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховується, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати.
Отже, при обчисленні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не враховується нараховані та виплачені позивачу в листопаді 2019 року матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та допомога на оздоровлення, оскільки зазначені доплати за своєю природою також не є постійними щомісячними виплатами, а є одноразовими (виплачуються один раз на рік). 
Враховуючи викладене, грошове забезпечення позивача за два останні місяці перед звільненням зі служби становило: в жовтні 2019 року - 12 214,72 грн., у листопаді 2019 року - 12 496,72 грн. 
Кількість календарних днів у жовтні 2019 року становила - 31, у листопаді 2019 року - 30.
Так, середньоденне грошове забезпечення позивача за два повні календарні місяці перед звільненням з військової служби складає 405,11 грн. = (12 214,72 грн. + 12496,72 грн.) / 61 день.
При звільненні позивачу було нараховане грошове забезпечення в загальному розмірі 152427,66 грн., що вбачається з особистої картки грошового забезпечення позивача.
Разом з тим, при звільненні відповідачем не виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення в сумі 62 037,42 грн., яку в подальшому виплачено на виконання рішення суду у справі № 520/11455/25.
Отже, зазначені виплати були сплачені позивачу поза межами строку, встановленого ст.116 КЗпП України.
Загальні кількість днів затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 16.12.2019 (наступний день після звільнення) по 18.07.2022 становить 946 календарних днів, з 19.07.2022 по 19.01.2023 (за 6 місяців) - 185 календарних днів, всього - 1 131 календарних днів.
Таким чином, середній заробіток за затримку розрахунку за період з 16.12.2019 по 19.01.2023 становить 458 179,41 грн. (405,11 грн. * 1 131 календарних днів).
У той же час суд, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 при вирішенні цього спору, керується критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин, та вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Так, згідно висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
За обставин цієї справи суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із сум належних позивачу під час звільнення та суми, яка була нарахована позивачу на виконання рішення суду у справі № 480/7096/24, та у зв`язку з отриманням коштів на виконання якого позивач звернувся з цим позовом до суду, з огляду на таке.
З урахуванням інформації, що міститься в матеріалах справи, розмір належних позивачеві при звільненні виплат складає 214465,08 грн. (сума що виплачена при звільненні - 152427,66 + сума невиплаченої індексації - 62 037,42).
У свою чергу, сума індексації у розмірі 62 037,42 грн., у зв`язку з несвоєчасно отриманням яких на виконання рішення суду у справі № 520/11455/25, позивач звернувся до суду з цим позовом, складає 28,9%(62 037,42 грн./214465,08 грн. ) від усіх належних позивачу при звільненні сум.
Відтак, суд вважає за необхідне застосувати принцип співмірності та визначити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.12.2019 до 19.01.2023 у розмірі 132413,84 грн. (405,11грн. х 28,9% х 1131).
Однак, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що з огляду на наявні в матеріалах справи докази, сума виплаченої позивачу індексації грошового забезпечення (62 037,42 грн.) є значно меншою порівняно із середнім заробітком за час затримки розрахунку, розрахованим виходячи з принципу пропорційності (132413,84 грн.).
Враховуючи вищевикладені правові висновки Верховного Суду, з огляду на наявні в матеріалах справи докази, зважаючи на розмір нарахованого на виконання рішення суду грошового забезпечення, його співвідношення із середнім заробітком, зважаючи на звернення позивача до суду щодо виплати індексації грошового забезпечення після звільнення (15.12.2019 дата звільнення) більше ніж через 5 років, поведінку сторін для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період, яка має бути виплачена позивачу, дорівнює розміру недоотриманих позивачем при звільненні коштів, тобто 62 037,42 грн., що буде достатньою компенсацію майнових втрат, які позивач поніс через несвоєчасний розрахунок при звільнені та не призведе до надмірного фінансового тягаря для відповідача.
Колегія суддів зазначає, що такий підхід забезпечить справедливий баланс інтересів сторін: захистить право позивача на повний розрахунок та належну компенсацію, водночас не допустить понесення відповідачем несправедливих та непропорційних майнових втрат.
Аналізуючи поведінку позивача у спірних правовідносинах, колегія суддів зауважує, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Водночас у спірних правовідносинах працівник (у широкому розумінні поняття) має діяти добросовісно, реалізуючи його права, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
За наведених обставин, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів дійшла висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат саме у сумі 62 037,42 грн.
Так, колегія суддів зауважує, що відповідно до матеріалів справи позивач не довів, що звернувся на момент звільнення у 2019 році до відповідача з вимогою про відповідні виплати щодо недоотриманого грошового забезпечення. Таке право позивач реалізував лише у 2025 році, подавши позов у справі № 520/11455/25. Судом не встановлено, що позивач не знав про це його право на момент звільнення або що були інші обставини, які заважали реалізувати зазначене право.
Відповідач заперечував проти права позивача на відповідні виплати, а тому факт порушення цього права та сума відповідної компенсації були встановлені лише під час судового розгляду.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 62 037,42 грн. (шістдесят дві тисячі тридцять сім гривень 42 копійки).
Колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.02.2026 по справі № 520/26763/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		А.О. Бегунц 	
Судді	   	Я.В. П`янова   В.Б. Русанова