УХВАЛА
27 квітня 2026 року 
м. Київ
справа №160/23475/25
адміністративне провадження № К/990/13981/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Кашпур О.В.,
суддів -Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,
перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2026 року у справі №160/23475/25 за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
У С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області, в якому просив:
- визнати протиправними дії Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області, які виразились у неправомірній відмові ОСОБА_1 в наданні інформації за запитом про надання публічної інформації від 20 травня 2025, зареєстрованому в Управлінні Служби безпеки України року у Дніпропетровській області 21 травня 2025 року за вхідним №П-360, викладеній у датованому 27 травня 2025 року листі розпорядника інформації - Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області №55/30/П-360-Р/629-2025 та порушенні розпорядником інформації - Управлінням Служби безпеки України у Дніпропетровській області строку розгляду запиту ОСОБА_1 про надання публічної інформації від 20 травня 2025 року, зареєстрованого в Управлінні Служби безпеки України у Дніпропетровській області за вхідним №П-360, яке виразилось в ненаданні, тобто неврученні адресату, ненаправленні поштовим або електронним зв`язком у встановлені статтею 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» №2939-VI п`ять робочих днів з дня отримання запиту, датованого 27 травня 2025 року листа розпорядника інформації Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області №55/30/П-360-Р/629-2025, тобто несвоєчасному наданні інформації;
- зобов`язати Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області повторно розглянути запит ОСОБА_1 про надання публічної інформації від 20 травня 2025 року, зареєстрований в Управлінні Служби безпеки України у Дніпропетровській області 21 травня 2025 року за вхідним №П-360.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 в наданні інформації за запитом про надання публічної інформації від 20 травня 2025.
Зобов`язано Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області повторно розглянути запит ОСОБА_1 про надання публічної інформації від 20 травня 2025 року, зареєстрований в Управлінні Служби безпеки України у Дніпропетровській області 21 травня 2025 року за вхідним № П-360-П, з урахуванням висновків суду у цій справі.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2026 року апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області - задоволено.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року - скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.
30 березня 2026 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2026 року у справі №160/23475/25. Скаржник просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення суду першої інстанції змінити, не передаючи справу на новий розгляд.
У зв`язку з перебуванням судді-доповідача у відрядженні та відпустці, а також члена колегії суддів у відряджені, розгляд касаційної скарги здійснено після їх повернення.
Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Згідно ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2025 року справу №160/23475/25 призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
Отже, враховуючи, що ця справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, для можливості відкриття касаційного провадження процесуальним законом передбачено необхідність обґрунтувати наявність одного з випадків, визначених підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
В обґрунтування права на касаційне оскарження скаржник зазначає про наявність виключних обставин, наведених у підпунктах «а», «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Зокрема, скаржник зазначає, що ця справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки стосується меж доступу до інформації у сфері діяльності органів безпеки, застосування «трискладового тесту» та допустимості формальних відмов у доступі до інформації. 
Питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права, які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.
Суд касаційної інстанції відхиляє зазначені доводи скаржника, оскільки скаржником не обґрунтовано, в чому саме полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин. У поданій касаційній скарзі відсутні посилання на конкретні справи або їх кількісні показники, які б свідчили про те, що судами сформульовано різну правову позицію при вирішенні справ з аналогічними обставинами справи. Доводи скаржника щодо фундаментального значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики зводяться виключно до припущень скаржника та не містять належного обґрунтування.
Більше того, наведені скаржником твердження не узгоджуються із характером спірних правовідносин та змістом оскаржуваного судового рішення.
Як убачається зі змісту судових рішень у цій справі, спір виник у зв`язку з наданням оцінки правомірності відмови розпорядника інформації у задоволенні конкретного запиту особи щодо надання інформації, а також дотримання строків розгляду такого запиту. При цьому суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив із встановлених обставин справи та дійшов висновку про належність запитуваної інформації до інформації з обмеженим доступом з огляду на її зміст та можливі наслідки розголошення.
Таким чином, порушене у справі питання стосується застосування норм права до конкретних фактичних обставин та оцінки характеру запитуваної інформації у межах індивідуального спору, а не формування нового підходу до розуміння чи застосування відповідних норм права.
Посилання скаржника на необхідність застосування «трискладового тесту» та визначення меж доступу до інформації у сфері діяльності органів безпеки не змінює зазначеного висновку, оскільки такі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції щодо результатів застосування відповідних правових критеріїв у цій справі, а не до обґрунтування наявності правової проблеми загального характеру.
Отже, наведені у касаційній скарзі аргументи не свідчать про існування правового питання, вирішення якого мало б значення для невизначеного кола осіб та потребувало б уніфікації судової практики, а стосуються виключно перегляду правильності вирішення цього конкретного спору.
Сам по собі факт порушення у справі питання доступу до інформації не свідчить про його фундаментальний характер без належного доведення наявності правової невизначеності або різного підходу у судовій практиці.
Крім того, скаржник вказує, що справа має виняткове значення для нього, оскільки наявність або відсутність факту заведення контррозвідувальної справи безпосередньо впливає на його професійну репутацію та проходження служби в органах прокуратури.
Стосовно «виняткового значення» справи для учасника справи, то в даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.
Скаржником не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак виняткового значення, а також не виділено особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору. Допустимість відкриття касаційного провадження, якщо справа має виняткове значення для скаржника, зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики. Йдеться про реалізацію принципів верховенства права та правової визначеності, рівності перед законом і судом з метою гарантування розумної передбачуваності судового рішення.
Суд враховує, що для кожної із сторін справа, в якій він є учасником має виняткове значення, оскільки спірні правовідносини, що склались, потребують судового втручання.
Разом з тим, скаржник повинен довести, що спірні правовідносини є винятковими та такими, що без судового захисту можуть призвести до незворотних наслідків.
При цьому, Верховний Суд зазначає, що незгода із судовим рішенням не свідчить про винятковість справи, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цього рішення, оскільки настання відповідних наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь позивача/відповідача є передбачуваним процесом.
Водночас наведені скаржником міркування щодо впливу результату розгляду цієї справи на його професійну репутацію та проходження служби в органах прокуратури самі по собі не дають підстав для висновку про наявність виняткового значення справи у розумінні пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Такі доводи викладені на рівні загальних тверджень та не супроводжуються конкретизацією обставин, які б дозволяли встановити наявність особливих, індивідуалізованих наслідків, що виходять за межі звичайного впливу судового рішення на права та не розкривають, у чому саме полягає такий вплив у контексті спірних правовідносин і чим він відрізняється від звичайних правових наслідків, притаманних будь-якому судовому рішенню.
У касаційній скарзі не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак її суспільної важливості, а також не виділено вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору.
Суд наголошує, що визначені підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.
Отже, Суд дійшов висновку, що у касаційній скарзі скаржником не наведено, а судом касаційної інстанції не встановлено обґрунтованих підстав можливості допуску касаційної скарги до перегляду судових рішень, прийнятих за наслідками розгляду справи за правилами спрощеного провадження. 
Щодо посилання скаржника на підстави касаційного оскарження, визначені у частині четвертій статті 328 КАС України, Суд зазначає, що передумовою для перевірки наявності підстав касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій, встановлених пунктами 1-4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, є наявність обставин, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
З огляду на зазначене та враховуючи, що скаржник, оскаржуючи судові рішення у цій справі, не обґрунтував наявності випадків для відкриття касаційного провадження, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, підстави перевірки інших доводів касаційної скарги відсутні.
На підставі викладеного суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження за поданою касаційною скаргою необхідно відмовити.
Керуючись статтями 248, 328, 333 КАС України, Суд
У Х В А Л И В :
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2026 року у справі №160/23475/25 за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Копію ухвали направити скаржнику за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет» (у разі його відсутності - засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач О.В. Кашпур

Судді: А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко