УХВАЛА
Іменем України

25 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 755/2421/20
провадження № 61-6080ск26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. 
вирішуючи питання про відкриття провадження за касаційною скаргою Донецької обласної прокуратури на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 квітня 2026 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, за участю третіх осіб: Головного управління Національної поліції України в Донецькій області, Донецької обласної прокуратури, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, 
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України (далі - ДКС України), обґрунтовуючи його тим, що 21 грудня 2008 року постановою слідчого слідчого відділу Костянтинівського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (далі - СВ Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області) стосовно неї порушено кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України.
Постановою від 15 травня 2015 року СВ Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 04 липня 2013 року № 12013050380002056 за частиною п`ятою статті 191 Кримінального кодексу України (далі - КК України) стосовно ОСОБА_1 , закрив у зв`язку з відсутністю в її діях складу інкримінованого кримінального правопорушення.
Позивач зазначала, що стосовно неї здійснювалось кримінальне переслідування протягом 6 років 4 місяців та 15 днів, вона також тривалий час перебувала під вартою.
У зв`язку з викладеними обставинами вона зазнала тяжких фізичних та моральних страждань, її нормальні життєві зв`язки, стосунки з друзями та оточуючими суттєво погіршилися, затримання та арешт негативно вплинули на її престиж та ділову репутацію.
Просила стягнути з ДКС України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, на її користь 5 000 000,00 грн та понесені судові витрати у розмірі 36 000,00 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням від 23 квітня 2024 року Дніпровський районний суду міста Києва позов задовольнив.
Стягнув з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 1 299 000,00 грн. У решті позову відмовив.
Стягнув з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 655,20 та витрати, пов`язані з проведенням експертизи у розмірі 3 375,22 грн.
Судові витрати у вигляді судового збору відніс на рахунок держави.
Рішення мотивував тим, що позивачка довела факт понесення нею моральних страждань та переживань з приводу порушеної кримінальної справи та розгляду кримінального провадження, що призвели до хвилювань, зміни звичного укладу життя та порушення нормальних життєвих зв`язків, а тому має право на відшкодування завданої їй моральної шкоди за рахунок держави. 
Зазначив, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.
Місцевий суд зробив висновок про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з розрахунку: 810 розмірів мінімальних заробітних плат) * 1 600,00 = 1 296 000,00 грн.
Короткий зміст постанов апеляційного та касаційного суду 
Постановою від 19 вересня 2024 року Київський апеляційний суд апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратури залишив без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 квітня 2024 року - без змін.
Постановою від 10 грудня 2025 року Верховний Суд касаційну скаргу Донецької обласної прокуратури задовольнив частково, постанову Київського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року в оскарженій частині скасував, а справу в цій частині направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Зазначив про неврахування судом апеляційної інстанції того, що:
- суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на вимоги розумності та справедливості;
- висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів. Такий висновок може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань;
- визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі;
- законодавство не встановлює чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки мінімальний розмір. Збільшення такого розміру має бути належним чином обґрунтовано;
апеляційний суд також не звернув уваги, що при визначенні суми відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, в розмірі 1 296 000,00 грн, місцевий суд фактично взяв за основу суму вказану у висновку експертів КНДІСЕ за результатами проведення судової психологічної експертизи у справі № 755/2421/20 від 21 грудня 2021 року № 25289/21-61 (тобто, 810 мінімальних заробітних плат, що встановлені на момент розгляду справи судом). Крім того, місцевий суд послався на те, що надані позивачем докази, які містяться у матеріалах справи, підтверджують саме такий розмір відшкодування моральної шкоди (1 296 000,00 грн). Водночас збільшивши суму відшкодування моральної шкоди більш ніж у 10 разів від суми мінімального розміру (122 928,00 грн), місцевий суд у судовому рішенні не аналізував чинники, від яких залежить визначення розміру відшкодування моральної шкоди, тобто належним чином не обґрунтував таке збільшення.
Короткий зміст постанови апеляційного суду 
Постановою від 01 квітня 2026 року Київський апеляційний суд скаргуДонецької обласної прокуратури залишив без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 квітня 2024 року залишив без змін.
Постанову мотивував тим, що місцевий суд правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, які відповідає вимогам статей 263, 264 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Узагальнені доводи касаційної скарги
05 травня 2026 року Донецька обласна прокуратура через підсистему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою та просиларішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 квітня 2024 рокута постанову Київського апеляційного суду від 01 квітня 2026 року змінити, зменшивши суму відшкодування моральної шкоди до 122 928,00 грн.
Підставою касаційного оскарження зазначила пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), зокрема, що суди попередніх інстанцій не врахували висновків щодо застосування статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у подібних правовідносинах, висловлених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, від 09 листопада 2022 року у справі № 372/1652/18 та постанові Верховного Суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22.
Процесуальні передумови вирішення судом питання про відмову у відкритті касаційного провадження 
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
За приписами частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Дослідивши матеріали касаційної скарги та зміст оскаржених судових рішень Верховний Суд дійшов висновку, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм права, на що послався заявник.
Встановлені судами обставини
Суди встановили, що постановою від 21 грудня 2008 року слідчий СВ Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області порушив щодо ОСОБА_1 кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України.
31 грудня 2008 року ОСОБА_1 затримали та вручили їй повідомлення про підозру.
Ухвалою від 10 січня 2009 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області застосував щодо ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Постановою від 16 травня 2015 року слідчий СВ Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області кримінальне провадження, внесене до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань від 04 липня 2013 року за № 12013050380002056 за частиною п`ятою статті 191 КК України стосовно ОСОБА_1 , закрив у зв`язку з відсутністю в її діях складу інкримінованого кримінального правопорушення.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі і відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).
Якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала (пункт 2 частини другої статті 1167 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини перша та друга статті 1176 ЦК України).
Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).
Таким законом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).
Відповідно до статті 1 Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.
Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.
У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду висловила висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, потрібних для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
Тож суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац 2 частини третьої статті 23 ЦК України).
Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19).
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд у рішенні, а не психолог у висновку. Висновок останнього може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань. Проте розмір відповідного відшкодування незалежно від наявності висновку психолога суддя повинен встановити, враховуючи вимоги розумності та справедливості (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 372/1652/18).
Законодавство не встановлює чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а визначає тільки мінімальний розмір. Збільшення такого розміру має бути належним чином обґрунтовано (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).
При зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 просила стягнути з Державного бюджету України на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду 5 000 000,00 грн.
Місцевий суд, задовольняючи позов частково, вказав, що факт доведеності понесення позивачем моральних страждань та переживань з приводу порушеної кримінальної справи та розгляду кримінального провадження, що призвели до хвилювань, зміни звичного укладу життя та порушення нормальних життєвих зв`язків, є доведеним. ОСОБА_1 має право на відшкодування завданої їй моральної шкоди за рахунок держави.
При цьому зазначив, що при вирішенні питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди позивачу він взяв до уваги надані докази з цього приводу, що містяться в матеріалах справи, а також врахував у сукупності з іншими доказами висновок експертів КНДІСЕ за результатами проведення у справі № 755/2421/20 судової психологічної експертизи від 21 грудня 2021 року № 25289/21-61, який підтвердив спричинення ОСОБА_1 страждань (моральної шкоди) незаконним притягненням до кримінальної відповідальності; орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_1 страждання (моральну шкоду) визначив у розмірі 810 мінімальних заробітних плат, що встановлені на момент розгляду справи судом.
Місцевий суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, 1 296 000,00 грн.
Суд апеляційної інстанції під час першого перегляду судового рішення погодився з висновком місцевого суду.
Верховний Суд постановою від 10 грудня 2025 року касаційну скаргу Донецької обласної прокуратури задовольнив частково, постанову Київського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року в оскарженій частині скасував, а справу в цій частині направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Зазначив про неврахування судом апеляційної інстанції того, що:
- суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на вимоги розумності та справедливості;
- висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів. Такий висновок може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань;
- визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі;
- законодавство не встановлює чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки мінімальний розмір. Збільшення такого розміру має бути належним чином обґрунтовано;
апеляційний суд також не звернув уваги, що при визначенні суми відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, в розмірі 1 296 000,00 грн, місцевий суд фактично взяв за основу суму вказану у висновку експертів КНДІСЕ за результатами проведення судової психологічної експертизи у справі № 755/2421/20 від 21 грудня 2021 року № 25289/21-61 (тобто, 810 мінімальних заробітних плат, що встановлені на момент розгляду справи судом). Крім того, місцевий суд послався на те, що надані позивачем докази, які містяться у матеріалах справи, підтверджують саме такий розмір відшкодування моральної шкоди (1 296 000,00 грн). Водночас збільшивши суму відшкодування моральної шкоди більш ніж у 10 разів від суми мінімального розміру (122 928,00 грн), місцевий суд у судовому рішенні не аналізував чинники, від яких залежить визначення розміру відшкодування моральної шкоди, тобто належним чином не обґрунтував таке збільшення.
Вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи (частина перша статті 417 ЦПК України).
Верховний Суд вважає, що під час нового розгляду справи апеляційний суд врахував вказівки суду касаційної інстанції з огляду на таке.
Апеляційний суд керувався тим, що розмір відшкодування моральної шкоди слід визначати із урахуванням встановлених обставин у кожній справі індивідуально. Принципове значення у таких категоріях справ має те, що розмір відшкодування моральної шкоди, завданої особі внаслідок незаконного перебування під слідством та судом, не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом, як визначено законом. Обмеження щодо граничного розміру можливого відшкодування моральної шкоди у зв`язку із незаконним перебуванням під слідством та судом законом не встановлено.
Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Отже, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо наведених ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності та справедливості.
Подібні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), від 22 квітня 2019 року у справа № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц (провадження № 14-136цс19), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).
Дослідивши наявні у матеріалах справи і здобуті в ході судового розгляду докази, аналізуючи чинники, від яких залежить визначення конкретного розміру відшкодування моральної шкоди, зважаючи на вимоги розумності та справедливості, суд апеляційної інстанції врахував таке.
Суди встановили, що 21 грудня 2008 року порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, стосовно ОСОБА_1 .
На підставі постанови слідчого від 27 грудня 2008 року за місцем проживання ОСОБА_1 у м. Києві 30 грудня 2008 року проведений обшук. У позивача вилучені ноутбук, відеокамера, грошові кошти, ювелірні вироби.
На частку квартири, гараж та два автомобілі, що належать ОСОБА_1 накладені арешти.
31 грудня 2008 року о 20.25 год ОСОБА_1 затримали і помістили до ізолятора тимчасового тримання (далі - ІТТ) Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецький області.
Постановою від 02 січня 2009 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області продовжив строк затримання ОСОБА_1 до 10 січня 2009 року.
Постановою від 10 січня 2009 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області обрав запобіжний захід ОСОБА_1 у вигляді тримання під вартою в СІЗО м. Артемівська Донецької області. У подальшому строк тримання під вартою постановами суду неодноразово продовжували.
15 червня 2009 року кримінальну справу щодо ОСОБА_1 з обвинувальним висновком направили до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області для розгляду по суті.
05 червня 2013 року кримінальну справу суд направив до Костянтинівської міжрайонної прокуратури Донецької області для проведення додаткового розслідування.
Ухвалою від 14 квітня 2010 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області запобіжний захід ОСОБА_1 змінив з тримання під вартою на підписку про невиїзд з одночасним звільненням її з під варти в залі суду після оголошення ухвали.
Постановою від 15 травня 2015 року слідчий СВ Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 закрив за відсутністю в її діях складу злочину.
Отже, позивач перебувала під вартою із 31 грудня 2008 року до 14 квітня 2010 року, а під слідством і судом - 6 років 4 місяці та 15 днів.
До затримання ОСОБА_1 проживала в м. Києві разом із своїми батьками, працювала на посаді директора Київського філіалу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дружківська харчосмакова фабрика» (далі - ТОВ «Дружківська харчосмакова фабрика»), мала стабільні доходи, рухоме та нерухоме майно, мала можливість планувати своє життя, будувати плани на майбутнє.
Внаслідок незаконного порушення щодо неї кримінальної справи позивач була позбавлена волі на 15 місяців, знаходилась в умовах ІТТ та СІЗО, що вкрай негативно вплинуло на її фізичний та психологічний стан.
Протягом більше шести років органи досудового розслідування неодноразово змінювали кваліфікацію дій позивача та обвинувачення, висували нові обвинувачення, вона була змушена доводити свою невинуватість в інкримінованих їй злочинах.
ОСОБА_1 втратила не лише свободу, а і можливість працювати на своїй посаді після зміни запобіжного заходу, отримувати доходи, користуватись належним їй рухомим і нерухомим майном.
Суди встановили, що батьки позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 протягом всього часу перебування їх дочки в СІЗО звертались до усіх можливих інстанції та посадових осіб із скаргами на незаконне кримінальне переслідування ОСОБА_1 . Не дочекавшись закриття кримінального провадження щодо позивача, її матір ОСОБА_3 померла у віці 57 років.
Перебування позивача в СІЗО, зміна способу життя після звільнення з під варти, переживання за стан здоров`я батьків і втрата матері у найважчий період життя позивача, втрата ділової репутації внаслідок незаконного кримінального переслідування очевидно завдали ОСОБА_1 істотні моральні страждання.
Апеляційний суд зазначив, що допитаний у судовому засіданні 03 жовтня 2023 року свідок ОСОБА_4 пояснив, що є батьком позивачки, стосовно якої було порушено кримінальне провадження та більше шести років тривало досудове розслідування. Умови тримання під вартою були нелюдські, дочка захворіла, за перші 10 днів перебування під вартою її було не впізнати. Вона пройшла великі приниження, втратила здоров`я та друзів, весь час дочку переслідував страх, вона стала сумною та небалакучою.
Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні 03 жовтня 2023 року пояснила, що з ОСОБА_1 вона знайома з дитинства. Позивач була цілеспрямована, доброзичлива, весела, завжди всім допомагала. Після звинувачення у розкраданні чужого майна позивач спочатку знаходилася під вартою, а пізніше їй обрано підписку про невиїзд. У зв`язку з цим вона скаржилася, що не може вільно пересуватися. Після закриття кримінального провадження позивач замкнулася в собі, була пригніченою. Частина друзів від неї відвернулася. На пропозицію свідка поспілкуватися, відмовлялася. Через ці події у позивача також і не склалося особисте життя.
Експерти КНДІСЕ у висновку за результатами проведення у цій справі судової психологічної експертизи від 21 грудня 2021 року № 25289/21-61 встановили, що:
- ситуація, що пов?язана з незаконним притягненням ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, була для неї психотравмувальною. Констатується суттєвий ступень інтенсивності та тривалості психотравмувального впливу зазначеної ситуації на особистість ОСОБА_1 (докладний аналіз наведений у дослідницькій частині цього висновку);
- за результатами психологічного дослідження ОСОБА_1 має наступні індивідуально-психологічні особливості: виражений стійкий тривалий тривожний та депресивний стан, підвищена стомлюваність, проблеми зі сном, порушення апетиту, загальна астенізація, емоційна лабільність, зниження потреби у спілкуванні, втрата перспектив, сенсу та життєвих сил в цілому, послаблення функцій когнітивної сфери. ОСОБА_1 має зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню її як особистості і виникли внаслідок впливу певних обставин (незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, безпідставне обвинувачення, проведення обшуку в її квартирі, незаконне позбавлення волі, неможливості працевлаштування після закриття кримінальної справи) (докладний аналіз наведений у дослідницькій частині цього висновку);
- за умов ситуації (незаконного притягнення до кримінальної відповідальності), що досліджується у справі, ОСОБА_1 спричинені страждання (моральна шкода);
- орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_1 страждання (моральну шкоду) становить 810 мінімальних заробітних плат, що встановлені на момент розгляду справи судом.
Місцевий суд, з`ясувавши усі істотні обставини справи, необхідні для правильного визначення розміру моральної шкоди (характер і обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих, суспільних та сімейних стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо), з урахуванням вимог розумності та справедливості, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивачки з Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 296 000,00 грн.
Апеляційний суд вважав, що визначений місцевим судом розмір відшкодування є розумним, виваженим і справедливим, відповідає обсягу душевних, фізичних та психологічних страждань, ступеню моральних переживань, яких зазнала ОСОБА_1 внаслідок незаконного перебування під слідством та судом.
При вирішенні спору суди попередніх інстанцій врахували положення Закону, який передбачає визначення розміру компенсації моральної шкоди не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а не обмежуючись одним розміром заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом; проаналізували психотравмуючий характер ситуації у зв`язку з кримінальним переслідуванням позивачки, у тому числі глибину фізичних та душевних страждань позивача, погіршення стану її ментального здоров`я, втрату рідної людини, тривалість перебування позивача під слідством та судом, порушення її нормальних життєвих зв`язків, погіршення ділової репутації як керівника філії підприємства, проведення в ході кримінального провадження обшуків та інших процесуальних дій, які, серед іншого обмежували права позивача вільне пересування та вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя та захисту своїх прав.
За таких обставин, врахувавши вимоги співмірності, розумності і справедливості, місцевий суду, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, зробив цілком законний висновок про визначення розміру моральної шкоди в сумі 1 296 000,00 грн з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, та конкретних обставин справи.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зазначила, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.
Законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний, тому апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги щодо неправильно визначеної районним судом суми відшкодування шкоди за час перебування позивачки під слідством та судом.
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (справа «Станков проти Болгарії», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).
Зважаючи на те, що законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначений тільки мінімальний розмір, з якого необхідно виходити при її визначенні, то вимоги Донецької обласної прокуратури щодо зменшення розміру відшкодування моральної шкоди фактично зводяться до переоцінки здійснених судом першої інстанції доказів.
Апеляційний суд зазначив, що місцевий суд надав оцінку висновку експертів від 21 грудня 2021 року № 25289/21-61 як доказу у справі в сукупності з іншими доказами, та обґрунтовано виходив з того, що визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких позивач зазнав, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
Це узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17.
Отже, суд апеляційної інстанції вважав, що місцевий суд правильно встановив правову природу позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Щодо доводів касаційної скарги про неврахування судами висновків щодо застосування статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у подібних правовідносинах, висловлених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, від 09 листопада 2022 року у справі № 372/1652/18 та постанові Верховного Суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22, Верховний Суд зазначає таке.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 2- 3007/11, від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц, від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, від 26 травня 2021 року у справі № 910/8358/19).
Подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови Верховного суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).
Посилання заявника на висновки щодо застосування статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у подібних правовідносинах, висловлених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, від 09 листопада 2022 року у справі № 372/1652/18 та постанові Верховного Суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22, є безпідставними, оскільки вони хоча і стосуються подібних правовідносин, проте зроблені за інших фактичних обставин.
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень попередніх інстанцій свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суди попередніх інстанцій розглянули справу відповідно до такого висновку.
Доводи касаційної скарги хоча й містять посилання на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування норм права, проте фактично зводяться до незгоди Донецької обласної прокуратури зі здійсненою судами оцінкою доказів. 
Втім, суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів і, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
З огляду на викладене підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не підтвердилася.
Таким чином, Верховний Суд у цій справі дійшов переконання, що висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовано правильно, суди під час вирішення справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті провадження за касаційною скаргою Донецької обласної прокуратури на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 квітня 2026 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, за участю третіх осіб: Головного управління Національної поліції України в Донецькій області, Донецької обласної прокуратури, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді:С. Ю. Мартєв   С. О. Карпенко   І. М. Фаловська