УХВАЛА

26 травня 2026 року 
м. Київ

cправа № 916/3921/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,
секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2025 у справі
за позовом заступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської обласної ради 
до 1) Комунального некомерційного підприємства "Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр" Одеської обласної ради, 
2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Мультистор" 
про визнання недійсним договору та зобов`язання звільнити земельну ділянку.

У судовому засіданні взяли участь: прокурор - Одуденко А. В., представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Мультистор" - Логовський В. В., представник Комунального некомерційного підприємства "Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр" Одеської обласної ради - Тарановський Р. В.

ВСТАНОВИВ:
У вересні 2024 року заступник керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Одеської обласної ради (далі- позивач та/або Одеська облрада) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Комунального некомерційного підприємства "Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр" Одеської обласної ради (далі- відповідач-1, КНП "ОРКПЦ") та Товариства з обмеженою відповідальністю "Мультистор" (далі - відповідач-2, ТОВ "Мультистор"), в якому просив суд:
- визнати недійсним з моменту укладання договір оренди майна від 25.04.2019, укладений між ТОВ "Мультистор" та Комунальним некомерційним підприємством "Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр" Одеської обласної ради (далі - договір);
- зобов`язати ТОВ "Мультистор" (код ЄДРПОУ 41723692) звільнити земельну ділянку, загальною площею 65 кв. м, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Нежданової, 32 (далі - спірна земельна ділянка).
На обґрунтування позовних вимог Прокурор зазначав, що в розумінні норм чинного законодавства майданчик з твердим покриттям не є нерухомим майном, а тому, виходячи зі змісту оспорюваного правочину, його предметом є передача в оренду частини земельної ділянки комунальної власності для її використання у підприємницькій діяльності, що свідчить про удаваність укладеного сторонами договору оренди нерухомого майна.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 25.04.2019 між Комунальною установою "Одеський обласний онкологічний диспансер" (орендодавець) та ТОВ "Мультистор" (орендар) укладено договір оренди майна.
Відповідно до пункту 1 рішення Одеської обласної ради від 19.06.2019 № 978-VII припинено Комунальну установу "Одеський обласний онкологічний диспансер" (код ЄДРПОУ 02008342), шляхом її перетворення у Комунальне некомерційне підприємство "Одеський обласний онкологічний диспансер" Одеської обласної ради. 
Крім того, згідно з пунктом 1 рішення Одеської обласної ради від 03.06.2022 431-VIII, змінено назву Комунальне некомерційне підприємство "Одеський обласний онкологічний диспансер" Одеської обласної ради на комунальне некомерційне підприємство "Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр" Одеської обласної ради.
Відповідно до пункту 1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування тверде покриття загальною площею 65 кв. м, що знаходиться за адресою: вул. Нежданової, 32, м. Одеса, вартість якого згідно із незалежною оцінкою від 14.03.2019 становить 331 814,00 грн (далі - майно), з метою розміщення аптечного пункту.
Згідно з пунктом 2.1 договору, орендар вступає у строкове платне користування майном після підписання акту приймання-передачі майна.
Орендоване майно залишається на балансі орендодавця та зараховується на позабалансовий рахунок орендаря із зазначенням, що це майно є орендованим (пункт 2.5 договору).
У пункті 3.1 договору встановлено, що орендна плата перераховується орендодавцю щомісячно не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, та за домовленістю сторін без ПДВ за перший місяць оренди квітень 2019 року становить 2950,00 грн. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.
Орендар повинен підтримувати орендоване майно у справному стані, за власний рахунок здійснювати поточний ремонт, запобігати його псуванню та пошкодженню, а у разі припинення договору - повернути майно орендодавцеві в належному стані, не гіршому ніж на час його передачі в оренду, з урахуванням нормального рівня зносу.
Згідно з пунктом 9.1 договір діє з 25.04.2019 і до 25.04.2029 (включно).
Положеннями пункту 9.9 договору передбачено, що останній може бути розірвано на вимогу однієї з сторін за рішенням господарського суду, у разі невиконання іншою стороною своїх зобов`язань за цим договором, а також у випадках, передбачених чинним законодавством України. 
Договір підписано контрагентами та скріплено печатками.
Також, 25.04.2019 між орендодавцем і орендарем був складений акт № 1 приймання-передачі майна за договором, згідно з яким орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування тверде покриття загальною площею 65 кв. м, що знаходиться за адресою: вул. Нежданової, 32, м. Одеса, з метою провадження медичної практики.
Разом з цим, матеріали справи свідчать, що 09.04.2013 було зареєстровано право власності територіальних громад сіл, селищ, міст області в особі Одеської обласної ради на земельну ділянку площею 5,3096 га із кадастровим номером 5110137600:71:007:0005, яка розташована за адресою: Одеська обл., м. Одеса, вулиця Нежданової, 32, що підтверджується Інформацією від 20.12.2022 №318171897 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.
Також у власності Одеської обласної ради перебувають нежитлові будівлі та споруди, загальною площею 26830,9 кв. м. Між тим, право постійного користування належить КНП "Одеський обласний онкологічний диспансер" Одеської обласної ради.
Крім того, згідно з інформацією про державну реєстрацію іншого речового права (номер запису 3522056) 11.11.2013 було зареєстровано право постійного користування вищевказаною земельною ділянкою, площею 5,3096 га за правокористувачем - Обласною комунальною установою "Одеський обласний онкологічний диспансер" (код ЄДРПОУ 02008342) (наразі - Комунальне некомерційне підприємство "Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр" Одеської обласної ради"), що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 25.11.2013 № 13350417.
Також в матеріалах справи наявні наступні документи:
- лист Управління обласної ради з майнових відносин від 24.04.2019 вих. № 0501/1013 щодо погодження Комунальній установі "Одеський обласний онкологічний диспансер" укладення з ТОВ "Мультистор" договору оренди на користування твердим покриттям загальною площею 65,0 кв. м, що знаходиться за адресою: вул. Нежданової, 32, м. Одеса, з метою розміщення аптечного пункту; 
- план-схема твердого покриття, загальною площею 65,0 кв. м за адресою: вул. Нежданової, 32, м. Одеса;
- загальні відомості та висновки щодо визначення ринкової вартості об`єкта оцінки для розрахунку орендної плати, надані ТОВ "Українське Консалтингове Бюро", відповідно до яких об`єктом оцінки є тверде покриття - асфальтована площадка;
- наказ Комунальної установи "Одеський обласний онкологічний диспансер" від 15.04.2019 №42 щодо укладення договору оренди твердого покриття, загальною площею 65,0 кв. м;
- акти наданих послуг та банківські виписки за період з 01.04.2019 по 08.10.2024 щодо належних розрахунків за договором.
Також, в матеріалах справи наявний наданий Одеською обласною радою лист Фонду державного майна України (далі - ФДМУ) від 24.12.2020 № 10-16-26490 "Щодо надання роз`яснень з питань оренди", в якому викладена позиція ФДМУ щодо віднесення асфальтового (асфальтобетонне, бетонне) покриття до об`єкту оренди та вказано, зокрема, що асфальтне покриття (асфальтований майданчик) за своїми індивідуальними ознаками, з одного боку, може бути предметом договору найму (оренди), з іншого - є нерухомим майном (інженерною спорудою).
Разом з цим, як зазначає Прокурор, відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомості про перебування у власності/користування КНП "Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр" Одеської обласної ради твердого покриття, площею 65 кв. м, за адресою: вул. Нежданової, 32, м. Одеса, відсутні, що свідчить про невідповідність зазначених у договорі відомостей стосовно об`єкта оренди та за допомогою яких можна було б ідентифікувати тверде покриття на земельній ділянці, яка має кадастровий № 5110137600:71:007:0005 й перебуває у власності Одеської обласної ради.
У листі від 02.05.2024 № 53-3901ВИХ-Прокурор просив Одеську обласну раду розглянути питання про вжиття заходів реагування з метою усунення порушень земельного законодавства щодо укладеного договору та поновлення прав Одеської обласної ради, в тому числі шляхом звернення до суду з позовною заявою.
У листі від 21.06.2024 № 2184/0/03-14/24/1089 Одеська обласна рада повідомила про те, що укладений, відповідно до вимог діючого законодавства, з ТОВ "Мультистор" договір є договором оренди саме окремого індивідуально визначеного майна у вигляді твердого покриття, а тому твердження Прокурора щодо приховування укладення договору оренди земельної ділянки не знайшли свого підтвердження.
Листом від 06.09.2024 №53-7015ВИХ-24 Прокурор повідомив Одеську обласну раду в порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру", що окружною прокуратурою готується позовна заява в інтересах держави в особі Одеської обласної ради.
Вважаючи, що договір є удаваним та вчинений сторонами для приховування іншого правочину - договору оренди земельної ділянки, Прокурор в інтересах держави в особі Одеської обласної ради звернувся до господарського суду з даним позовом.
Як було зазначено вище, предметом цього спору є визнання недійсним договору та зобов`язання звільнити земельну ділянку.
Господарський суд Одеської області рішенням від 22.04.2025 у справі № 916/3921/24 (суддя Нікітенко С.В.) позовні вимоги задовольнив повністю; визнав недійсним з моменту укладання договір; зобов`язав ТОВ "Мультистор" звільнити спірну земельну ділянку; стягнув з відповідачів на користь Одеської обласної прокуратури по 3 028,00 грн судового збору за подання позовної заяви.
Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що майданчик з твердим покриттям не є нерухомим майном, яке підлягає державній реєстрації в розумінні норм чинного законодавства, а є елементом об`єкту благоустрою, який в свою чергу, також не є нерухомим майном, яке підлягає державній реєстрації в розумінні норм чинного законодавства. При цьому, виходячи зі змісту укладеного між сторонами спірного договору, предметом найму визначений саме майданчик з твердим покриттям, яке слід вважати складовою частиною речі, тобто земельної ділянки, яка дає змогу використовувати ділянку за призначенням, при цьому, оскільки майданчик з твердим покриттям не має індивідуальних ознак, які відокремлюють його від будь-якої іншої частини земельної ділянки, на якій теж наявне покриття, відсутні підстави стверджувати про наявність у такого покриття ознак речі, яка може бути передана в оренду. З огляду на вказане, місцевий господарський суд зазначив, що укладення договору оренди твердого покриття дозволяло не виділяти земельну ділянку, площею 65,0 кв. м із загальної земельної ділянки, площею 5,3096 га, не обґрунтовувати підстави такого надання та не проводити земельні торги, як того вимагає частина перша статті 134 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), що свідчить про те, що між сторонами фактично вчинено удаваний правочин, оскільки за своєю правовою природою спірний договір не може вважатись договором оренди нерухомого майна, а приховує договір оренди землі. Відтак, місцевим господарським судом визнано обґрунтованими та доведеними доводи Прокурора та наявність правових підстав для задоволення позовних вимог стосовно визнання спірного договору недійсним, як удаваного правочину.
Враховуючи, що вимога Прокурора про зобов`язання звільнити земельну ділянку є похідною від вимоги про визнання недійсним договору, місцевий господарський суд також задовольнив вказану позовну вимогу.
Разом з цим, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність звернення до суду із відповідним позовом саме Прокурора та відсутність з боку останнього пропуску позовної давності, враховуючи продовження цього строку на строк дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) та, в подальшому, - на строк дії воєнного стану.
Південно-західний апеляційний господарський суд постановою від 15.10.2025 рішення Господарського суду Одеської області від 22.04.2025 у справі № 916/3921/24 скасував та у задоволенні позовних вимог відмовив.
Постанова арґументована тим, що до об`єктів, які не можуть бути передані в оренду, відповідно до положень частини другої статті 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", не відноситься тверде покриття.
Індивідуально визначене майно підприємств, до якого, за вищенаведеними ознаками, відноситься і тверде покриття, є об`єктом оренди згідно з вимогами положень статті 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".
З огляду на зазначене, апеляційний господарський суд вказав, що тверде покриття (у даному випадку - асфольтоване) нерозривно пов`язане із земельною ділянкою, на якій воно розташоване, проте на відміну від земельної ділянки, яка є природним об`єктом, тверде покриття є окремим, штучно створеним предметом матеріального світу зі своєю метою використання, а отже таке майно є індивідуально визначеним у розумінні частини третьої статті 283 Господарського кодексу України (далі - ГК України). Однак, нерозривність об`єкта із земельною ділянкою, на якій він розташований, не може слугувати підставою для визнання удаваним спірного договору.
За наведених обставин, апеляційний господарський суд виснував, що спірне майно за своїми ознаками є окремим предметом матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки, як наслідок виникає і можливість бути окремим предметом оренди відповідно до положень частини третьої статті 283 ГК України, абз. 2 частини першої статті 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".
Таким чином, матеріалами справи не підтверджується, а доказами у справі спростовується твердження Прокурора, що між сторонами фактично було укладено договір оренди земельної ділянки (правове регулювання якого передбачено положеннями ЗК України). У зв`язку з чим відсутні підстави стверджувати про наявність ознак удаваності оспорюваного договору в розумінні статті 235 ЦК України.
Отже, дослідивши обставини спору, умови укладеного договору та норми чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати спірний договір удаваним правочином, який приховує собою договір оренди земельної ділянки, з урахуванням чого, до правовідносин за цим договором не можуть бути застосовані норми законодавства, які регулюють правовідносини за договором оренди земельної ділянки.
Не погоджуючись із постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2025 у справі № 916/3921/24, заступник керівника Одеської обласної прокуратури звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій постанову скасувати, а рішення місцевого господарського суду - залишити без змін. 
Скаржник наголошує, що наявні підстави касаційного оскарження рішення та постанови, що визначені пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
Так, на обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник наголошує неправильному застосуванні судом апеляційної інстанції статей 181, 182, 184, 188, 202, 203, 215, 235, 759, 760, 792 ЦК України, статті 283 ГК України, статті 134 ЗК України, статті 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", статей 13, 21 Закону України "Про благоустрій населених пунктів", статті 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", статей 1, 4, 15, 16 Закону України "Про оренду землі", без урахування висновків щодо застосування цих норм, викладених у постановах Верховного Суду, а саме: від 04.03.2025 у справі № 916/4116/23 (щодо належності об`єкта оренди у вигляді майданчика з твердим покриттям відповідно до вимог Закону України "Про оренду державного та комунального майна"), від 28.06.2022 у справі № 576/564/21 (щодо удаваності правочину як вчиненого для приховання іншого правочину), від 29.03.2023 у справі № 922/1320/21 (щодо цільового призначення договору оренди землі як способу користування земельною ділянкою), а також від 28.03.2018 у справі № 915/166/17, від 17.01.2019 у справі № 923/241/18, від 21.05.2019 у справі № 925/550/18 (щодо меж правомочностей постійного користувача земельної ділянки та відсутності у нього права розпоряджатися нею шляхом передання третім особам).
За доводами Прокурора, у даному випадку тверде покриття є складовою частиною речі, тобто земельної ділянки, яка дає змогу використовувати ділянку за призначенням, при цьому, оскільки майданчик з твердим покриттям не має індивідуальних ознак, які відокремлюють його від будь-якої іншої частини земельної ділянки, на якій теж наявне покриття, відсутні підстави стверджувати про наявність у такого покриття ознак речі, яка може бути передана в оренду.
Комунальне некомерційне підприємство "Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр" Одеської обласної ради у відзиві просить відмовити у задоволенні касаційної скарги в повному обсязі, залишити в силі постанову.
Одеська обласна рада у поясненнях вказує, що асфальтне покриття за своїми індивідуальними ознаками може бути предметом договору найму (оренди).
ТОВ "Мультистор" у відзиві просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову - без змін.
Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, а також матеріали справи, Верховний Суд відхиляє ці доводи, а обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, у наведеному випадку не підтвердилися з огляду на таке.
Так, підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі стали положення пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.
Згідно із вказаним пунктом підставами касаційного оскарження судових рішень, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Тобто, відповідно до положень згаданої норми касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових: 
1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; 
2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який було сформульовано у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема і пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
При цьому з-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. 
Подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
Водночас суд касаційної інстанції зазначає, що слід виходити також із того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Зважаючи на наведене, проаналізувавши обставини правовідносин у цій справі та у справах, на неврахуванні правових висновків у яких посилається скаржник у касаційній скарзі, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що правовідносини у порівнюваних справах не є подібними, а тому підстави для здійснення касаційного провадження у цій справі з покладенням в основу правових висновків із постанов суду касаційної інстанції, на які посилається позивач, відсутні з огляду на таке.
Так, у наведеній скаржником для порівняння постанові Верховного Суду від 04.03.2025 у справі № 916/4116/23 предметом спору було визнання недійсним договору та зобов`язання звільнити земельну ділянку з підстав удаваності правочину, укладеного між Клінічним центром та фізичною особою підприємцем. Предметом відповідного договору, як і у цій справі, виступав майданчик із твердим покриттям.
Позовні вимоги у справі № 916/4116/23 обґрунтовувалися, зокрема, недоведеністю набуття орендованим підприємцем твердого покриття загальною площею як окремого об`єкта нерухомості, що зумовлювалося як наявністю в нього ознак елемента (частини) об`єкта благоустрою в розумінні статей 13, 21 Закону України "Про благоустрій населених пунктів", так і відсутністю введення в експлуатацію спірного твердого покриття та неперебуванням на балансі відповідача-1 (орендодавця) на момент передачі в оренду.
Аналізуючи встановлені судами обставини з огляду на дотримання положень Закону України "Про оренду державного та комунального майна", суд касаційної інстанції у постанові від 04.03.2025 у справі № 916/4116/23 дійшов висновку про необхідність направлення справи на новий розгляд, оскільки суди не надали належної оцінки та не спростували доводи прокурора про те, що майданчик із твердим покриттям не має індивідуальних ознак, які б відокремлювали його від будь якої іншої частини земельної ділянки з аналогічним покриттям, у зв`язку з чим відсутні підстави стверджувати, що таке покриття має ознаки речі, яка може бути самостійним об`єктом оренди.
Натомість під час розгляду спору у цій справі № 916/3921/24 суд апеляційної інстанції, аналізуючи питання віднесення спірного об`єкта до індивідуально визначеного майна, встановив таке:
- предметом оспорюваного договору є індивідуально визначене майно у вигляді майданчика з твердим покриттям загальною площею 65,0 кв. м;
- за змістом договору зазначене майно визначено як таке, що перебуває на балансі відповідача-1 ;
- орендоване майно перебуває на балансі відповідача-1 та має оціночну вартість, яка складена ТОВ "Українське Консалтингове Бюро" станом на момент укладення правочину;
- спірний договір укладено між сторонами у відповідності до вимог Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (у редакції чинній на момент укладання оспорюваного договору) та відповідає примірному договору оренди нерухомого майна, іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності, зразок якого затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2020 № 820.
Ураховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини щодо характеру спірного об`єкта як індивідуально визначеного майна та надану їм належну правову оцінку, висновок апеляційного господарського суду про можливість майданчика з твердим покриттям виступати самостійним об`єктом оренди у розумінні Закону України "Про оренду державного та комунального майна, не суперечить підходу, висловленому Верховним Судом у постанові від 04.03.2025 у справі № 916/4116/23, на яку звертає увагу Прокурор, а також у постанові від 24.12.2025 у справі № 916/4568/23, ухваленої у подібних правовідносин.
Посилання Прокурора на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 28.06.2022 у справі № 576/564/21, від 29.03.2023 у справі № 922/1320/21, від 28.03.2018 у справі № 915/166/17, від 17.01.2019 у справі № 923/241/18 та від 21.05.2019 у справі № 925/550/18, також не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, оскільки наведені у них правові позиції окреслюють загальні підходи до кваліфікації удаваності правочину, розкривають цільове призначення договору оренди землі та межі здійснення правомочностей постійного користувача, однак їх застосування є можливим лише за умови встановлення у конкретній справі відповідних фактичних обставин.
Оскільки у цій справі зазначене не встановлено у спосіб, який би давав підстави для висновку про недійсність оспорюваного договору, наведені посилання є по суті передчасними і самі по собі не можуть свідчити про неправильність висновків суду апеляційної інстанції.
Зазначене стосується і доводів Скаржника з посиланням на практику Верховного Суду щодо, на його переконання, неправильного застосування статті 256 ЦК України, оскільки у цій справі встановлено необґрунтованість заявлених позовних вимог.
Верховний Суд звертає увагу скаржника на те, що недостатньо лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.
Отже, Верховний Суд встановив, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду на які покликається скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у цій справі.
Інші доводи скаржника, наведені у касаційній скарзі з урахуванням визначеного статтею 287 ГПК України права касаційного оскарження, належним чином не обґрунтовані в контексті виключних підстав касаційного оскарження, тому Верховний Суд відповідно до встановлених процесуальним законом меж розгляду справи у суді касаційної інстанції оцінювати та перевіряти їх не може.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").
Умови прийнятності касаційної скарги за змістом норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення ЄСПЛ: "Levages Prestations Services v. France" від 23.10.1996; "Brualla Gomes de la Torre v. Spain" від 19.12.1997).
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
З огляду на те, що постанови суду касаційної інстанції, на які посилається скаржник у касаційній скарзі на обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, для касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій, ухвалені у неподібних цій справі правовідносинах, колегія суддів Верховного Суду, керуючись пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України, дійшла висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури.
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2025 у справі № 916/3921/24 закрити. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ