КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа № 761/2703/23
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1392/2025 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Рейнарт І.М. 
суддів Кирилюк Г.М., Ратнікової В.М.
при секретарі Кононовій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Киченка Андрія Сергійовича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 4 березня 2024 року (суддя Савицький О.А.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

у січні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 378 442,64грн та судових витрат у розмірі 5 984,43грн, з яких: 3 784,43грн - судовий збір та 2 200грн - витрати, пов`язані з проведенням експертизи.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 7 березня 2021 року у м. Києві, на перехресті вул. Володимирська та бульв. Тараса Шевченка водій ОСОБА_1 , рухаючись на транспортному засобі LexusGS 430, д.н.з. НОМЕР_1 (BG), здійснив проїзд на заборонений червоний сигнал світлофора та допустив зіткнення з транспортним засобом HondaAccord, після чого транспортний засіб HondaAccord відкинуло в транспортний засіб Mercedes E53 AMG, д.н.з. НОМЕР_2 , за кермом якого він перебував.
Позивач посилався на те, що постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 6 липня 2021 року, з урахуванням постанови суду про виправлення описки від 8 липня 2021 року у справі № 761/10683/21, провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, визначених ч. 2 ст. 38 КУпАП. Разом з тим, зі змісту вказаної постанови вбачається, що дії водія ОСОБА_1 не відповідали вимогам п. 2.3.б, 8.7.3.е, 12.1 Правил дорожнього руху. Отже, вина ОСОБА_1 у вчиненні дорожнього-транспортної пригоди, що мала місце 7 березня 2021 року, є встановленою та не підлягає доведенню.
Позивач зазначав, що згідно звіту ТОВ «Пасат Консалтинг Груп» № 19/03-ТЗ про вартість матеріального збитку, завданого внаслідок пошкодження транспортного засобу Mercedes E53 AMG, д.н.з. НОМЕР_2 , складає 378 442,64грн. Вартість автотоварознавчого дослідження склала 2 200грн. Оскільки на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована, 3 листопада 2021 року він звернувся з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду до 

Моторного (транспортного) страхового бюро України, а 16 листопада 2021 року подав заяву про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою. Однак, 23 листопада 2021 року Моторне (транспортне) страхове бюро України направило йому лист про відмову у відшкодуванні на підставі підпункту 37.1.3 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відтак обов`язок відшкодувати завдані збитки виник у відповідача.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 4 березня 2024 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 384 427,07грн, з яких: 378 442,64грн - матеріальна шкода; 3 784,43грн - витрати по сплаті судового збору; 2 200грн - витрати на проведення оцінки вартості матеріальної шкоди.
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Киченок А.С. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Представник відповідача зазначає, що суд першої інстанції не врахував той факт, що звіт про вартість матеріального збитку № 19/03-ТЗ є неналежним доказом, оскільки складений з порушенням вимог законодавства, так як розрахунок зроблено з порушенням Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24 листопада 2003 року № 1074/8395. Зі змісту вказаного висновку вбачається, що оцінювач здійснив невірний розрахунок матеріальної шкоди, оскільки при визначенні вартості застосував відомості про транспортний засіб не схожий за характеристиками з пошкодженим транспортним засобом та здійснював розрахунок матеріальної шкоди з врахуванням пошкоджень, які були завдані транспортному засобу позивача не внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 7 березня 2021 року.
Представник відповідача посилається на те, що оцінювач для визначення ринкової вартості пошкодженого автомобіля позивача - Mercedes-BenzE53 AMG, 2018 року випуску з пробігом 36 065 км, взяв до уваги інформацію про вартість автомобіля Mercedes-BenzE53 AMG4MaticPlus2019 року випуску з пробігом всього 3 000 км, тобто автомобіля, який суттєво відрізняється від автомобіля позивача комплектацією та пробігом, відтак має значно вищу ціну, що у свою чергу суперечить Методиці.
Також, представник відповідача зазначає, що оцінювач при фіксуванні пошкоджень автомобіля позивача та подальшій калькуляції матеріальної шкоди, здійснив посилання на пошкодження лівої частини та внутрішніх механізмів автомобіля позивача, тоді як зі схеми дорожньо-транспортної пригоди вбачаються лише пошкодження передньої частини транспортного засобу MercedesE53 AMG, д.н.з. НОМЕР_2 .
Крім цього, представник відповідача посилається на те, що огляд автомобіля оцінювачем відбувався у відсутність відповідача, який не повідомлявся про проведення такого огляду, внаслідок чого був позбавлений можливості впевнитися у реальності зазначених оцінювачем пошкоджень транспортного засобу позивача.
Представник відповідача зазначає, що позивач 5 листопада 2021 року звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України, яке 17 листопада 2021 року доручило незалежному експерту проведення огляду автомобіля позивача, однак 19 листопада 2021 року даний експерт своїм рапортом повідомив, що транспортний засіб Mercedes E53 AMG, д.н.з. НОМЕР_2 , був відремонтований та проданий. Отже, позивач сам не дотримався вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», внаслідок чого отримав відмову у виплаті Моторним (транспортним) страховим бюро України страхового відшкодування. 

Відзив на апеляційну скаргу не подано. 
Позивач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Лук`янчук Ю.В., будучи належним чином повідомленими про судове засідання, призначене на 17 вересня 2025 року, шляхом направлення судових повісток-повідомлень до їх електронних кабінетів у системі «Електронний суд» (с.с.232, 233), у судове засідання не з`явились, тому колегія суддів завершила судовий розгляд у їх відсутність на підставі ст. 372 ЦПК України. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Коноваленко Є.О., яка апеляційну скаргу підтримала, пояснення представника позивача - адвоката Лук`янчука Ю.В., який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 7 березня 2021 року на перехресті вулиці Володимирська та бульвару Тараса Шевченка у місті Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів Lexus GS 430, д.н.з. НОМЕР_1 (BG), під керуванням ОСОБА_1 , Honda Accord, д.н.з. НОМЕР_3 , та Mercedes E53 AMG, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .
Постановою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 6 липня 2021 року у справі № 761/10683/21 провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, закрито на підставі пункту 7 частини першої статті 247 КУпАП, у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП (с.с.12-14).
Відповідно до звіту № 19/03-ТЗ про вартість матеріального збитку, завданого пошкодженням транспортного засобу, від 19 березня 2021 року, складеного оцінювачем ТОВ «Пасат Консалтинг Груп» - Ніколаєнком Є.І. , вартість матеріального збитку, завданого власнику КТЗ в результаті пошкодження транспортного засобу Mercedes E53 AMG, д.н.з. НОМЕР_2 , складає 378 442,64грн (с.с.15-20).
Оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди застрахована не була, 5 листопада 2021 року позивач звернувся до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування (регламентної виплати), однак листом МТСБУ від 23 листопада 2021 року № 3-01-б/42414 йому було відмовлено у виплаті страхового відшкодування (регламентної виплати) на підставі підпункту 37.1.3 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників неземних транспортних засобів», у зв`язку із не наданням транспортного засобу для огляду експерту, призначеного МТСБУ (с.с.41).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наданий позивачем звіт про вартість завданого йому матеріального збитку, відповідає загальним засадам оцінки майна і методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, при цьому стороною відповідача не надано доказів того, що вказаний звіт є неналежним та недопустимим доказом.
Також, суд першої інстанції зазначив, що транспортний засіб позивача зазнав механічних ушкоджень внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась з вини відповідача, цивільно-правова відповідальність якого не була застрахована, при цьому, позивач у встановленому законом порядку звернувся до МТСБУ, однак йому було відмовлено у виплаті страхового відшкодування (регламентної виплати), відтак наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача завданої йому матеріальної шкоди у повному обсязі.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого 

цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. 
Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За змістом частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Під час судового розгляду відповідач не заперечував своєї винуватості у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.
Відносини у сфері обов`язкового страхування регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон 1961-IV).
Згідно зі статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до статті 5 Закону №1961-IV об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV).
Підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 Закону №1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 зазначила, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом № 1961-IV випадках - МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик 

(МТСБУ) за Законом № 1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).
З матеріалів справи вбачається, що на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована не була, разом з тим, МТСБУ відмовило позивачу у виплаті страхового відшкодування (регламентної виплати), оскільки він відремонтував транспортний засіб Mercedes E53 AMG, д.н.з. НОМЕР_2 , та продав його до того, як його повинен був оглянути представник МТСБУ.
Згідно пункту 33.3 статті 33 Закону №1961-IV водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів).
Відповідно до пункту 34.2 Закону №1961-IV протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.
Згідно підпункту 37.1.3 пункту 37.1 статті 37 Закону №1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 вказано, що «у страховика (МТСБУ) обов`язок здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату) не виникає і тоді, коли має місце неналежна поведінка й з боку потерпілого, а саме: невиконання обов`язків, визначених Законом № 1961-IV, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди (підпункт 37.1.3 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV); неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV). 
Отже, закон, з огляду на принцип добросовісності, визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом № 1961-IV обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки». 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, незважаючи на підстави відмови МТСБУ у виплаті страхового відшкодування (регламентної виплати).
Велика Палата Верховного Суду в постановах від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (пункт 59), від 3 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової 

відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.
Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Разом з тим, під час судового розгляду було встановлено судом, що позивач продав належний йому транспортний засіб до того, як той був оглянутий представником МТСБУ, чим порушив вимоги пункту 33.3 статті 33 Закону №1961-IV, що згідно підпункту 37.1.3 пункту 37.1 статті 37 Закону №1961-IV є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування (регламентної виплати).
Враховуючи, що регламентна виплата не була здійснена у зв`язку із неправомірною поведінкою позивача, колегія суддів вважає, що розмір шкоди, який підлягає відшкодуванню відповідачем, необхідно зменшити на розмір ліміту страхового відшкодування, який би отримав позивач у разі дотримання вимог Закону №1961-IV - 160 000грн.
Згідно з положеннями статті 1192 Цивільного кодексу України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Статтею 22 ЦК України визначено, що реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Збитки у вигляді ПДВ виникають виключно при проведені ремонтних робіт платником зазначеного податку. При виконанні ремонтних робіт особою, що не є платником ПДВ, збиток у вигляді ПДВ не виникає і тому не може автоматично включатися до складу витрат, пов`язаних із ремонтом, а відтак і до розміру матеріальної шкоди.
Відповідно до ремонтної калькуляції, доданої до звіту № 19/03-ТЗ від 19 березня 2021 року, загальна сума вартості робіт складає 27 844,40грн, додаткові витрати (захист днища) становлять 330грн, загальні витрати на фарбування складають 30 130,24грн, з яких вартість робіт складає 17 424грн, а вартість матеріалів - 12 706,24грн, загальна вартість запасних частин складає 320 138грн (с.с.24). 
Із приміток до даної калькуляції вбачається, що у розмір вартості матеріалів та запчастин закладено суму податку на додану вартість (+ 20%).
Ставка ПДВ встановлюється від бази оподаткування у розмірі 20 відсотків (підпункт «а» пункту 193.1 статті 193 Податкового кодексу України).
Тобто вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є надавач послуг з ремонту автомобіля платником ПДВ.
Таким чином, у разі проведення ремонтних робіт у особи, яка є платником ПДВ, позивач має право на відшкодування сплаченого ним податку за рахунок страхової компанії, якщо понесення витрат зі сплати цього податку буде підтверджено відповідними доказами.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19.
Позивачем суду першої інстанції не було надано доказів проведення ремонтних робіт та сплати ПДВ, тому враховуючи, що ПДВ враховано у цінах на лакофарбові матеріали та на запасні частини, саме вартість цих матеріалів підлягає зменшенню на 20%.
Так, вартість матеріалів, використаних для фарбування автомобіля, становить 12706,24грн - 20% = 10 164,99грн, вартість запасних частин, які підлягають заміні, становить 320 138грн - 20% = 256 110,40грн.
Таким чином, загальний розмір матеріальної шкоди, завданої позивачу, становить 311 873,79грн (27 844,40 + 330 + 17 424 + 10 164,99 + 256 110,40).
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про зменшення розміру стягнутої на користь позивача матеріальної шкоди до 151 873,79грн (311 873,79-160 000).
Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності стороною відповідача того, що наданий позивачем звіт № 19/03-ТЗ від 19 березня 2021 року є неналежним доказом.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Згідно частини першої статті 80 ЦК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку 

стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоду, відбувається розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок, відповідач доводить відсутність протиправності та вину (схожий висновок наведено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20. 
У підтвердження розміру завданих збитків позивачем наданий звіт № 19/03-ТЗ від 19 березня 2021 року, який спростований відповідачем не був.
Колегія суддів вважає необґрунтованим посилання представника відповідача на розбіжності щодо виявлених пошкоджень автомобіля Mercedes E53 AMG, д.н.з. НОМЕР_2 , у звіті № 19/03-ТЗ від 19 березня 2021 року та схемі дорожньо-транспортної пригоди, складеної 7 березня 2021 року на місці події (с.с.71)
Згідно пункту 3 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 7 листопада 2015 року № 1395, схема місця дорожньо-транспортної пригоди - графічне зображення місця дорожньо-транспортної пригоди з відображенням та фіксацією на ньому всіх об`єктів та обставини, що стосуються події та можуть мати значення для об`єктивного визначення її причин, яке оформлюється з дотриманням вимог цієї Інструкції на місці пригоди і підписується її учасниками.
Таким чином, посилання на схему дорожньо-транспортної пригоди, в контексті визначення розміру матеріального збитку, є необґрунтованим, оскільки така схема складається виключно з метою встановлення обставин скоєння дорожньо-транспортної пригоди та фіксування обставин, що мають значення для встановлення факту дотримання або порушення учасниками дорожнього руху ПДР України.
Крім цього, колегія суддів виходить з того, що представником відповідача протягом усього часу розгляду справи судом першої інстанції не було надано суду власного звіту або експертного висновку на спростування розміру матеріального збитку, визначеному у звіті № 19/03-ТЗ від 19 березня 2021 року, та не було заявлено клопотання про проведення відповідної судової експертизи.
Заявлене під час апеляційного розгляду представником відповідача клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи, було відхилене, оскільки у суді першої інстанції таке клопотання стороною відповідача не заявлялось.
Згідно частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Представником відповідача не були наведені виключні обставини, які позбавили сторону відповідача можливості заявити таке клопотання під час розгляду справи судом першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги, що огляд автомобіля оцінювачем відбувався у відсутність відповідача, який не повідомлявся про проведення такого огляду, внаслідок чого відповідач був позбавлений можливості впевнитися у реальності зазначених оцінювачем пошкоджень транспортного засобу позивача, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки вказана обставина могла слугувати підставою для задоволення клопотання відповідача під час розгляду справи судом першої інстанції про проведення відповідної судової експертизи. Разом з цим, відповідач своїм правом у суді 

першої інстанції не скористався.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи та наданим сторонами доказам, суд неправильно застосував норми матеріального права, тому рішення суду підлягає зміні в частині визначення розміру шкоди, яка підлягає відшкодуванню відповідачем.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частина 1 статті 133 ЦПК України визначає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За результатами апеляційного перегляду рішення суду змінено, розмір стягнутої матеріальної шкоди зменшено до 151 873,79грн, що становить 40% від пред`явлених вимог (378 442,64грн), тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 518,74грн (3784,43 х 40 %).
Відповідно до частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Частина 6 статті 139 ЦПК України передбачає, що розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.
У позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача понесені ним витрати на складання звіту про визначення матеріального збитку автомобіля у розмірі 2 200грн, у підтвердження чого надав квитанцію (с.с.40).
Отже, враховуючи часткове задоволення позовних вимоги, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на проведення оцінки у розмірі 880грн.
Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 405,98грн (5 676,63 х 60 %).
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Киченка Андрія Сергійовича задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 4 березня 2024 року змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування матеріальної шкоди 151 873грн 79коп., сплату судового збору у сумі 1 518грн 74коп., витрати на проведення оцінки у сумі 880грн, а всього 154 272грн 53коп.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, у сумі 3 405грн 98коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

В.М. Ратнікова