ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року
м. Чернівці
справа № 727/3321/26
провадження № 22-ц/822/725/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О.
суддів: Височанської Н. К., Лисака І. Н.
за участю секретаря судового засідання Тодоряка Г. Д.
позивач Чернівецька міська рада
відповідач ОСОБА_1 
апеляційна скарга Чернівецької міської ради на ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівці від 11 березня 2026 року
головуючий в суді першої інстанції суддя Танасійчук Н. М.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2026 року Чернівецька міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 .
Просила суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь несплачену за період 01 січня 2022 року по 28 липня 2023 року орендну плату за землю у розмірі 14 236 гривень.
Позов обґрунтований тим, що на підставі рішення Чернівецької міської ради 16 сесії V скликання від 27 квітня 2007 року № 302 між Чернівецькою міською радою та ОСОБА_1 09 серпня 2007 року укладено договір оренди землі № 3956.
Відповідно до умов вказаного договору орендар приймає в строкове (до 25 листопада 2009 року) платне користування земельну ділянку площею 0,0324 га, кадастровий номер 7310136900:66:002:0042, для реконструкції під кафе торгового павільйону, яка розташована на АДРЕСА_1 . Згідно з пунктом 3 договору нормативна грошова оцінка на момент його укладення становила 14 146 гривень.
В подальшому даний договір неодноразово продовжувався, про що свідчать укладені між сторонами додаткові угоди № 1/3956 від 11 червня 2008 року, № 2/3956 від 06 липня 2011 року, № 3/3956 від 28 травня 2012 року, № 4 від 12 серпня 2015 року, № 5/3956 від 29 вересня 2016 року, № 6/3956 від 07 грудня 2020 року, яким продовжено строк оренди вищевказаної земельної ділянки до 15 жовтня 2030 року.
Пунктом 9 договору оренди землі від 09 серпня 2007 року передбачено, що розмір орендної плати переглядається у разі зміни умов господарювання, зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції, погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено відповідними документами та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідним рішенням міської ради 24 сесії V скликання № 510 від 12 лютого 2008 року затверджено технічну документацію з грошової оцінки земель міста Чернівці, у складі текстових та графічних матеріалів, на підставі яких додатковими договорами було змінено суми річної орендної плати по договору оренди землі № 3956.
А відтак, розмір орендної плати відповідно до укладених додаткових договорів становив:
– за додатковим договором № 2/3956 річна орендна плата становила 2 000 гривень 67 копійок при розмірі нормативної грошової оцінки станом на 01 січня 2011 року – 66 688 гривень 92 копійки;
– за додатковим договором № 4/3956 річна орендна плата становила 12 063 гривні 69 копійок при розмірі нормативної грошової оцінки станом на 01 січня 2015 року – 402 123 гривні;
– за додатковим договором № 6/3956 річна орендна плата становила 19 610 гривень 67 копійок при розмірі нормативної грошової оцінки станом 20 листопада 2020 року – 653 689 гривень.
29 липня 2023 року на підставі акту приймання-передачі, складеного 25 липня 2023 року, здійснено перехід права власності від ОСОБА_1 до набувача ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до частини четвертої статті 31-6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація переходу права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, що розміщений на земельній ділянці будь-якої форми власності, яка перебувала у користуванні (на праві оренди, емфітевзису, суперфіцію) відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, проводиться одночасно із державною реєстрацією переходу права користування такою земельною ділянкою від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до його набувача.
Зважаючи на зазначені нормативні вимоги, приватним нотаріусом 29 липня 2023 року також здійснено державну реєстрацію переходу права оренди земельної ділянки кадастровий номер 7310136900:66:002:0042 до набувача ОСОБА_2 .
Водночас, рішенням Чернівецької міської ради VIII скликання від 26 лютого 2021 року № 118 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Чернівців та визнання таким, що втратили чинність, окремих пунктів рішення міської ради V скликання від 12 лютого 2008 року № 510», затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Чернівців, розроблену Українським державним науково-дослідним інститутом проектування міст «Дніпромісто» імені Ю. М. Білоконя, яку введено в дію з 01 січня 2022 року.
Відповідно до витягу із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 17 серпня 2023 року № НВ-7300351452023 нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 7310136900:66:002:0042 становить 1 155 958 гривень 28 копійок. За наслідками проведених розрахунків, річна орендна плата за вказану земельну ділянку становить: 1) за 2022 рік – 30 155 гривень 43 копійки; за 2023 рік – 34 678 гривень 74 копійки.
Головним управлінням державної податкової служби у Чернівецькій області листом від 20 листопада 2025 року № 7934/5/24-13-24-12 6 повідомлено, що за відповідачем починаючи за період 2022 по 2023 роки (з моменту ведення нової нормативно грошової оцінки) вбачається недоплата орендної плати.
В свою чергу, департаментом урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради було сформовано розрахунок орендної плати за землю, несплаченої орендарем за періоди: 1) з 01 січня 2022 року по 31 січня 2022 року в сумі 8 583 гривні 70 копійок; 2) з 01 січня 2023 року по 28 липня 2023 року в сумі 5 652 гривні 30 копійок. Загальна сума несплаченої орендної плати становить 14 236 гривень.
З посиланням на відповідні норми ЦК України, Земельного кодексу України, Податкового кодексу України, Закону України «Про місцеве самоврядування», Закону України «Про оренду землі», позивач вважав наявними підстави для задоволення позову.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 11 березня 2026 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за позовом Чернівецької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення несплаченої орендної плати за договором оренди земельної ділянки від 09 серпня 2007 року № 3956.
Повернуто Чернівецькій міській раді суму судового збору у розмірі 3 328 гривень, сплачену згідно з квитанцією від 27 лютого 2026 року № 252.
Ухвала суду мотивована тим, що спір у даній справі виник між юридичною особою та підприємцем ОСОБА_1 (що вбачається з додаткового договору від 07 грудня 2020 року № 6/3956) з приводу несплати орендної плати за договором оренди земельної ділянки.
Оскільки суб`єктний склад даного спору відповідає приписам статей 4, 20 ГПК України, суд дійшов висновку, що даний спір підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
Беручи до уваги наведене, суд вважав наявними підстави для відмовити у відкритті провадження у цій справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі Чернівецька міська рада просить ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівці від 11 березня 2026 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Чернівецька міська рада посилається на те, що суд першої інстанції постановив оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права.
Зокрема суд керуючись положеннями частини другої статті 4 та частини першої статті 20 ГПК України, зробив помилковий висновок, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та повинна розглядатися в порядку господарського судочинства.
В основу такого висновку судом покладено ту обставину, що оскільки між Чернівецькою міською радою та ОСОБА_1 саме як підприємцем було укладено договір оренди землі та додаткові до цього договору угоди, виходячи із суб`єктного складу такий спір підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
Однак судом першої інстанції не було взято до уваги те, що предметом позову є стягнення несплаченої орендної плати за період з 01 січня 2021 року по 28 липня 2023 року.
До позовної заяви поданої міською радою додано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань за № 203800041754, сформований 24 лютого 2026 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 припинив свою діяльність як фізична особа – підприємець 15 січня 2020 року.
Відповідно стягнення несплаченої орендної плати за період з 01 січня 2022 року по 28 липня 2023 року, що є предметом цього спору, протягом якого відповідач не мав статусу фізичної особи – підприємця, не може вважатися таким, що за правовою природою пов`язане із здійсненням господарської діяльності ОСОБА_1 як фізичною особою – підприємцем.
Аналізуючи наведене, вважає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував ту обставину, що відповідач припинив здійснювати підприємницьку діяльність, а відтак дійшов до помилкового висновку про належність цієї справи до юрисдикції господарського суду та незаконно відмовив у відкритті провадження у справі.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при ухваленні постанови.
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Згідно з частинами першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Апеляційний суд вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
З урахуванням викладеного, суд повинен реалізовувати своє основне завдання, а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів та заяв на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод. Формальний підхід суду до здійснення своїх повноважень на будь-якій стадії судового процесу може призвести до порушення права особи на справедливий судовий розгляд.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини друга статті 2 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини у параграфі 24 свого рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Судова юрисдикція – це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір слід вирішувати за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, як правило, є фізичною особою, якщо їхнє вирішення не віднесене до інших видів судочинства.
Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність у сторін господарських відносин, урегульованих ЦК України, Господарського кодексу України (далі – ГК України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин), іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
Тому критеріями належності справи до юрисдикції господарського суду за загальними правилами є характер спірних правовідносин і суб`єктний склад учасників спору. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, в якому розглядати певну категорію справ (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 916/1261/18 (пункти 25-26), від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18 (пункт 4.11)).
Сторонами в судовому процесі – позивачами і відповідачами – можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу (частина перша статті 45 ГПК України).
Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина друга статті 4 ГПК України).
За змістом наведених приписів сторонами у господарському процесі – позивачами і відповідачами – можуть бути також фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли господарські суди не розглядають спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу, зокрема у пунктах 5, 10, 14 частини першої цієї статті.
Тобто з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» впроваджений підхід щодо розмежування юрисдикції суду залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін, і одним із критеріїв віднесення справ до юрисдикції господарського суду є наявність між сторонами саме господарських правовідносин (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18 (пункти 4.9-4.10)).
Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи – підприємці (пункт 1 частини першої статті 20 ГПК України).
Учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності (стаття 2 ГК України, чинного на час виникнення спірних правовідносин).
Під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва – підприємцями (частина перша статті 3 ГК України).
Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (частина перша статті 42 Конституції України).
Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (частина друга статті 50 ЦК України).
Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває нову ознаку – суб`єкта господарювання. Вирішення питання про юрисдикцію суду залежить від того, чи є фізична особа-сторона відповідних правовідносин суб`єктом господарювання, та чи є ці відносини господарськими (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 916/1261/18 (пункт 30)).
Однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 9 жовтня 2019 року у справі № 127/23144/18).
Спір юридичної особи із фізичною особою може бути пов`язаним із господарською діяльністю останньої та належати до юрисдикції господарського суду навіть тоді, якщо ця фізична особа підписала договір із юридичною особою не як підприємець, але за змістом цього договору він розрахований на застосування саме у господарських відносинах сторін, і оплату за договором зазначена фізична особа вносила як підприємець (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 335/11807/16-ц (пункти 1-2, 8-9, 10-11, 39)).
Якщо юридична особа звернулася до суду з вимогою до фізичної особи, з якою як із підприємцем раніше уклала господарський договір, але на час звернення до суду фізична особа вже припинила підприємницьку діяльність (не мала статусу підприємця), такий спір теж належить до юрисдикції господарського суду (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18 (пункти 1.1, 2.1-2.3, 4.22-4.23)).
У разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою її права й обов`язки за укладеними під час здійснення підприємницької діяльності договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою.
З 15 грудня 2017 року господарський суд згідно з пунктом 6 частини першої статті 231 ГПК України у редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року не може закрити провадження у справі, якщо до подання позову припинено діяльність фізичної особи-підприємця, яка є однією зі сторін у справі.
Тобто з 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України у вказаній редакції спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункти 70, 72-73), близький за змістом висновок див. у постанові Великої Палати Верховного Суду від 9 жовтня 2019 року у справі № 127/23144/18).
Як вбачається з матеріалів справи 09 серпня 2007 року Чернівецька міська рада (орендодавець) та приватний підприємець ОСОБА_1 (орендар) уклали договір оренди землі № 3956, згідно з яким на підставі рішення Чернівецької міської ради 16 сесії V скликання від 27 квітня 2007 року № 302 орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку площею 0,0324 га, яка розташована на АДРЕСА_1 (а. с. 49-52).
Згідно з пунктом 4 вказаного договору земельна ділянка надається в оренду строком до 25 листопада 2009 року для реконструкції під кафе торгового павільйону.
В подальшому даний договір неодноразово продовжувався, про що свідчать укладені між сторонами додаткові угоди № 1/3956 від 11 червня 2008 року, № 2/3956 від 06 липня 2011 року, № 3/3956 від 28 травня 2012 року, № 4 від 12 серпня 2015 року, № 5/3956 від 29 вересня 2016 року, № 6/3956 від 07 грудня 2020 року (а. с. 22-48).
15 січня 2020 року відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 припинив підприємницьку діяльність як фізична особа – підприємець (а. с. 7-9).
Згідно з додатковою угодою № 6/3956 до договору оренди землі, укладеною 07 грудня 2020 року між Чернівецькою міською радою та ОСОБА_1 як фізичною особою – підприємцем (про що зазначено у самому договорі), пункт 4 договору оренди землі № 3956 викладено у наступній редакції: «договір оренди землі поновлюється з 02 липня 2020 року до 15 жовтня 2030 року для реконструкції під кафе торгового павільйону».
З огляду на факти, які встановлені судами першої та апеляційної інстанції, на момент укладення договору оренди землі, так і додаткових угод до нього, ОСОБА_1 діяв як фізична особа – підприємець, про що сторони цих договорів прямо зазначили. Тому договір оренди землі № 3956 є господарським.
Та обставина, що на час продовження строку дії договору оренди землі № 3956 додатковою угодою № 6/3956 від 07 грудня 2020 року, тобто на час коли ОСОБА_1 вже припинив підприємницьку діяльність як фізична особа – підприємець, юридичного значення для цієї справи не має, оскільки дійсність цієї додаткової угоди і як наслідок факт продовження строку дії договору оренди землі до 15 жовтня 2030 року не є предметом цього спору.
За правилом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Отже, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).
Предметом спору у цій справі є стягнення з відповідача на користь позивача несплаченої за період 01 січня 2022 року по 28 липня 2023 року орендної плати за землю у розмірі 14 236 гривень за договором оренди землі № 3956 від 09 серпня 2007 року.
З урахуванням вищевикладеного втрата фізичною особою – стороною такого договору статусу підприємця для визначення юрисдикції суду щодо спору стосовно виконання вказаного договору з 15 грудня 2017 року не має юридичного значення. Всі спори, які стосуються укладення, зміни, розірвання та виконання цього договору, відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України у редакції, чинній із 15 грудня 2017 року, належать до юрисдикції господарського суду, оскільки вони пов`язані з підприємницькою діяльністю, яку раніше здійснювала зареєстрована підприємцем фізична особа як сторона відповідного договору.
Отже, безпідставними є доводи Чернівецької міської ради про те, що стягнення несплаченої орендної плати за період з 01 січня 2022 року по 28 липня 2023 року, що є предметом цього спору, протягом якого відповідач не мав статусу ФОП, не може вважатися таким, що за правовою природою пов`язане із здійсненням господарської діяльності. Втрата ОСОБА_1 у спірних правовідносинах статусу ФОП на час звернення позивача до суду з позовом не впливає ні на господарський характер договору оренди землі № 3956, строк дії якого додатковою угодою продовжено до 15 жовтня 2030 року, ні на господарський характер спірних відносин, пов`язаних із виконанням цього договору.
Зазначене узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 591/1304/21 (провадження № 61-3281св23) та від 28 січня 2026 року у справі № 644/8204/21 (провадження № 61-5040св25).
Зокрема у постанові від 13 березня 2024 року у справі № 591/1304/21 Верховний Суд вказав на те, що «оскільки спірна земельна ділянка вперше була передана відповідачці в користування на підставі договору оренди, укладеного з нею в 2007 році як із фізичною особою – підприємцем, однак строк дії цього договору оренди закінчився і відповідач не повернула земельну ділянку, то суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що правовідносини, які виникли між сторонами в цій справі, є господарсько-правовими, у зв`язку з чим дійшли правильного висновку про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, так як справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а спір між сторонами повинен розглядатися за правилами господарського судочинства».
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, а, отже, й не дають підстав вважати порушенням судом першої інстанції норм процесуального права під час ухвалення оскаржуваного судового рішення.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції постановив ухвалу від 11 березня 2026 року з додержанням норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Чернівецької міської ради залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівці від 11 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 15 травня 2026 року.

Суддя-доповідач      Олександр ОДИНАК

Судді:       Наталія ВИСОЧАНСЬКА

Ігор ЛИСАК