Справа № 466/7947/25
Провадження № 2/466/1711/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2026 року Шевченківський районний суд м. Львова
головуючого судді Зими І.Є.
при секретарі Васинчик М.О.
з участю представника позивача Синиченко Д.В.
представника відповідача Репака В.Є. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального провадження, цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» про визнання частково недійсним договору ,

встановив :
25 серпня 2025 року, ТОВ «Коллект Центр» звернулось до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №4169702 від 17.05.2021 , у розмірі 49 364.65 грн., з яких: - заборгованість за основним зобов`язанням - 15000.00 грн. ; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 34 100.00 грн. ; заборгованість за комісіями - 0.00 грн. ; інфляційні збитки - 240.00 грн. ; 3% річних -24.65 грн., судовий збір, а також витрати на правову допомогу у розмірі 16 000 грн.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 17.05.2021 року, між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір №4169702. 
04.02.2022 було укладено договір № 04-02-02/2022 відповідно до якого ТОВ «Авентус Україна» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 4169702.
10.01.2023 було укладено договір № 10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 4169702.
Таким чином, ТОВ «Коллект Центр» наділено правом вимоги до відповідача за договором 4169702. Заборгованість за договорами відповідачем не погашається, проценти за користування кредитними коштами не сплачуються, у зв`язку з чим у відповідача обліковується прострочена заборгованість.
Зазначає, що укладення договору здійснюється сторонами за допомогою ІКС кредитодавця, доступ до якої забезпечується споживачу через Веб-сайт або Мобільний застосунок "CreditPlus".Ідентифікація Споживача в ІКС Товариства здійснюється при вході Споживача в Особистий кабінет/ Мобільний застосунок "CreditPlus" в порядку , передбаченому Договором та/або Законом України «Про електронну комерцію», в тому числі шляхом перевірки Кредитодавецем правильності введення коду, направленого Кредитодавецем на номер мобільного телефону Споживача, вказаний Споживачем при вході(в т.ч через месенджери), та/або шляхом перевірки правильності введення відповідно Пароля входу до Особистого кабінету/Мобільного застосунку "CreditPlus". Згідно пункту договору 1.3. Сума кредиту(загальний розмір) складає: 15 000,00 гривень. Тип кредиту - кредит. Графік платежів розраховується за зниженою процентною ставкою, виходячи з припущення, що Споживач виконає свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в Договорі, а згідно п. 1.5. тип процентної ставки - фіксована. Умовами договору передбачено, а саме п. 1.5.1.Стандартна процентна ставка становить 1,90% в день та застосовується: - у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 цього Договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки; - у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою Споживача, відповідно до п.4.2 Договору; - у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п.4.3 Договору. Згідно п. 1.5.2. Знижена процентна ставка 0,57 % в день та застосовується відповідно до наступних умов. Якщо Споживач у межах строку, визначеного в п.1.4 Договору або протягом трьох календарних днів, що слідують за датою закінчення такого строку, здійснить повне погашення кредитної заборгованості або протягом такого строку за ініціативою Споживача відбудеться продовження строку кредиту на новий строк, Споживач як учасник Програми лояльності отримає від Товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити Споживач за стандартною процентною ставкою до дати фактичного повернення кредиту, але в будь-якому випадку не більше ніж за період строку кредиту, зазначеного в п.1.4 Договору, а у випадку пролонгації - до дати пролонгації (не включно), буде перераховано за зниженою процентною ставкою. Позивач зазначає, що не виконуючи належним чином зобов`язання за договором, відповідач порушив зазначені норми законодавства та умови договору. Вказує, що загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за Договором №4169702 від 17.05.2021 р., що підлягає стягненню з відповідача, становить 49 364.65 грн.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 27.08.2025 року відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Заочним рішенням Шевченківського райсуду м. Львова від 10.11.25 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача заборгованість за договором №4169702 від 17.05.2021 року в розмірі 49 364,65 грн ; 2 422.40 грн судового збору та понесені витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 грн. В решті вимог відмовлено .
02.12.25 року на адресу суду надійшла заява відповідача про перегляд згаданого заочного рішення, яка була задоволена ухвалою суду від 03 лютого 2026 року. Заочне рішення суду було скасовано, а справу призначено до судового розгляду в порядку загального провадження.
Ухвалою підготовчого розгляду від 02.04.2026 року до спільного розгляду прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» про визнання частково недійсним договору.
У зустрічному позові ОСОБА_1 вказує про те, що встановлений у пункті 1.5.1 Кредитного договору розмір відсотків 1,90 % за кожен день строку користування кредитом в загальному розмірі 31 535,00 грн. є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», порушує принципи розумності та добросовісності, що є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг фінансової установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми відсотків. Зазначає, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Вказує, що ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», як фінансова установа, яке є правонаступником первинного кредитора – ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які ОСОБА_1 не міг оцінити належно. У зв`язку з тим просить суд визнати недійсним пункт 1.5.1. Договору № 4169702 про надання споживчого кредиту від 17.05.2021 року.
Відповідач як за основним позовом, так і за зустрічним, скористались своїм правом на подачу відзиву на позов. Вирішені клопотання, заявлені представниками сторін.
Ухвалою суду від 06.05.2026 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» про визнання частково недійсним договору.
В судовому засіданні представник ТзОВ «Коллект Центр» підтримав вимоги товариства та просив відмовити у задоволенні зустрічного позову, з підстав, викладених у первісному позові та відзиві на зустрічний позов.
Представник відповідача, адвокат Репак В.Є., підтримав вимоги за зустрічним позовом та частково визнав заявлені вимоги за первісним. При цьому покликався на мотиви, викладені у відзиві на первісний позов та у зустрічному позові. 
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, суд дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що 17.05.2021 року, між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір №4169702.
04.02.2022 року було укладено договір № 04-02-02/2022 відповідно до якого ТОВ «Авентус Україна» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 4169702.
10.01.2023 року було укладено договір № 10-01/2023 відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 4169702. Таким чином, ТОВ «Коллект Центр» наділено правом вимоги до відповідача за договором № 4169702.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Частиною першою статті 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно з частини другої статті 1078 ЦК України майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Таким чином суд вважає, що до ТОВ «Коллект Центр» перейшло право вимоги по кредитному договору №4169702 укладеному 17.05.2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 .
У пункті 1.1. договору сторони погодили, що укладення цього Договору здійснюється Сторонами за допомогою ІТС Товариства, доступ до якої забезпечується Споживачу через Веб-сайт або Мобільний додаток. Електронна ідентифікація Споживача здійснюється при вході Споживача в Особистий кабінет, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», в тому числі шляхом перевірки Товариством правильності введення коду, направленого Товариством на номер мобільного телефону Споживача, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення Пароля входу до Особистого кабінету. При цьому, Споживач самостійно і за свій рахунок забезпечує і оплачує технічні, програмні і комунікаційні ресурси, необхідні для організації каналів доступу і підключення до Веб-сайту/ІТС Товариства.
Згідно пункту 1.2. договору на умовах, встановлених Договором, Товариство надає Споживачу кредит у гривні, а Споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені Договором.
Сума кредиту(загальний розмір) складає: 15 000,00 гривень (пункт 1.3. договору)
Згідно п 2.1. договору кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 або іншої платіжної картки, реквізити якої надані Споживачем Товариству з метою отримання кредиту.
Кредит вважається наданим в день перерахування Товариством суми кредиту (загального розміру) за реквізитами, згідно п. 2.1. Договору (пункт 2.4. договору).
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає зі суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» .
Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону).
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).
Згідно з частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вищевказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
На виконання вимог ухвали суду від 02.04.2026 року АТ «Універсал Банк» надано інформацію про те, що на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) банком було емітовано платіжну картку № НОМЕР_3 . 
Окрім того з руху коштів по картці від 20.04.2026 року вбачається, що на рахунок ОСОБА_1 17.05.2021 року надійшли кошти в розмірі 15 000, 00 грн. (FUIB MoneyTransfer).
Таким чином судом вважає, що позивачем доведено належними, допустимими та достовірними доказами факт надання відповідачу кредиту в розмірі 15 000, 00 грн.
Водночас суд не бере до уваги долучений позивачем до матеріалів справи лист від 07.03.2025 року, що був наданий ТОВ «Фінансова компанія «Контрактовий дім» первинному кредитору - ТОВ «АВЕНТУС Україна», оскільки такий не являється первинним бухгалтерським документом.
Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".
Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.02.2018 року у справі № 910/5226/17.
Довідки інших фінансових компаній також не є первинними бухгалтерськими документами, ані документами зведеного обліку (виписками), не містять усіх передбачених законом реквізитів для переказу коштів, відомостей про відправника та одержувача і не відповідають імперативним вимогам належності та допустимості до таких доказів.
З огляду на зазначене вимоги про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту в розмірі 15 000, 00 грн. суд вважає підставними, а тому такі підлягають до задоволення.

Надаючи оцінку заявлених ТОВ «Коллект Центр» вимог про стягнення з відповідача заборгованості за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги в розмірі 34100.00 грн., суд зазначає наступне.
Так, згідно п. 1.4, 1.5 договору строк кредиту становить 30 днів. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах визначених в Розділі 4 цього Договору. Тип процентної ставки – фіксована.
Відповідно до п.1.5.1. стандартна процентна ставка становить 1,90% в день та застосовується: - у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 цього Договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки; - у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою Споживача, відповідно до п.4.2 Договору; - у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п.4.3 Договору.
Відповідно до п. 1.5.2. договору знижена процентна ставка 0,57 % в день та застосовується відповідно до наступних умов. Якщо Споживач у межах строку, визначеного в п.1.4 Договору або протягом трьох календарних днів, що слідують за датою закінчення такого строку, здійснить повне погашення кредитної заборгованості або протягом такого строку за ініціативою Споживача відбудеться продовження строку кредиту на новий строк, Споживач як учасник Програми лояльності отримає від Товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити Споживач за стандартною процентною ставкою до дати фактичного повернення кредиту, але в будь-якому випадку не більше ніж за період строку кредиту, зазначеного в п.1.4 Договору, а у випадку пролонгації - до дати пролонгації (не включно), буде перераховано за зниженою процентною ставкою.
Згідно пункту 3.1. договору нарахування процентів за Договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредиту (включаючи періоди пролонгації та автопролонгації),виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод “факт/факт”.
У п. 4.1. договору визначено, що строк кредиту може бути продовжено: за ініціативою Споживача на кількість днів, зазначену в п.1.4. Договору, якщо між Сторонами буде досягнута домовленість про таке продовження у порядку, визначеному пп.4.2.(пп. 4.2.1.-4.2.4.) Договору; або в порядку автопролонгації, на кількість днів та відповідно до умов визначених в п. 4.3 (пп. 4.3.1 - 4.3.2) Договору.
У п. 4.3.1 визначено, що сторони домовились, що у випадку, якщо у Споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою Споживача, відповідно до пп.4.2.2- 4.2.4. Договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту.
Таким чином, аналіз умов кредитного договору свідчить про наявність внутрішніх суперечностей щодо порядку та строку нарахування процентів після закінчення визначеного договором строку кредитування.
Так, з одного боку, пунктом 3.1 договору передбачено, що проценти нараховуються протягом строку кредиту, включаючи періоди пролонгації та автопролонгації. Водночас пунктами 4.1, 4.3 договору встановлено механізм автоматичного продовження строку кредитування, який фактично допускає необмежене продовження нарахування процентів шляхом щоденного перенесення дати повернення кредиту.
При цьому сам договір не містить чіткого та однозначного порядку, який би свідчив про безумовне волевиявлення споживача на кожне наступне продовження строку кредитування. Автоматична пролонгація відбувається виключно в силу положень договору, розробленого кредитодавцем, без укладення сторонами будь-яких додаткових домовленостей та без підтвердження волевиявлення позичальника.
Суд враховує, що кредитний договір є договором приєднання у розумінні статті 634 Цивільного кодексу України, умови якого були розроблені кредитодавцем, а відповідач не мав реальної можливості впливати на їх зміст чи змінювати окремі положення договору. Відтак саме кредитодавець несе ризик неоднозначності сформульованих ним умов договору.
Відповідно до загальновизнаного принципу тлумачення договорів contra proferentem (verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem), неоднозначні або суперечливі умови договору повинні тлумачитися проти сторони, яка їх сформулювала. Метою цього принципу є забезпечення балансу договірних прав сторін та захист обґрунтованих очікувань слабшої сторони договору, яка не брала участі у формуванні його умов. Застосування цього принципу є особливо виправданим у споживчих правовідносинах, оскільки кредитодавець є професійним учасником ринку фінансових послуг, який самостійно розробляє типові форми договорів, тоді як позичальник лише приєднується до вже визначених умов.
Крім того, відповідно до статей 3, 509, 627 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки повинні здійснюватися добросовісно, розумно та справедливо. Тлумачення умов договору не може призводити до ситуації, за якої кредитодавець фактично отримує право безстроково збільшувати розмір заборгованості виключно шляхом автоматичного продовження строку кредитування без будь-яких активних дій чи волевиявлення позичальника.
Суд також бере до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду сформульовану у постановах від 28 березня 2018 року (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року (провадження № 14-318цс18) згідно якої право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 1 статті 1050 ЦК України. 
Окрім того у постанові від 05 квітня 2023 року по справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) Велика Палата Верховного Суду вказала, що у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором (п. 140 постанови).
Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У даному випадку сторонами при укладенні договору було визначено конкретний строк кредитування, зокрема 30 календарних днів, тобто до 17.06.2021 року. Саме цей строк визначає період правомірного користування кредитними коштами, за який можуть бути нараховані договірні проценти.
Посилання позивача на положення договору щодо автопролонгації не можуть бути підставою для висновку про можливість безперервного нарахування процентів протягом наступних 90 днів, оскільки відповідні положення договору є неоднозначними, суперечливими та допускають різне тлумачення, а тому відповідно до принципу contra proferentem повинні тлумачитися на користь позичальника.
Інше тлумачення фактично призвело б до можливості необмеженого збільшення кредитором розміру грошових вимог лише шляхом застосування сформульованих ним самим стандартних умов договору, що суперечить принципам добросовісності, розумності та справедливості, закріпленим у статті 3 Цивільного кодексу України, а також призвело б до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін.
Таким чином, відповідач включаючи досить взаємовиключні та суперечливі положення в договорі допустив двозначність, а тому враховуючи принцип Сontra proferentem (слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав), слід дійти до висновку, що саме із моменту закінчення строку користування, визначеного в п. 1.4 договору (17.06.2021 року), слід припинити нарахування процентів за користування кредитними коштами.
У зв`язку з тим суд доходить висновку, що проценти за користування кредитом могли бути нараховані лише за період до закінчення погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 17.06.2021 року включно. Після спливу цього строку право позивача нараховувати передбачені договором проценти припинилося, а тому вимоги про стягнення процентів, нарахованих після 17.06.2021 року, є безпідставними та задоволенню не підлягають.
Водночас, суд не може погодитися з доводами позивача про те, що двічі відбулася пролонгація строку кредиту за ініціативою позичальника, шляхом сплати ним платежів, зокрема 16.06.2021 року в розмірі 2565, 00 грн. та 16.07.2021 року - 8550,00 грн. Зазначені позивачем факти здійснення відповідачем платежів не доведено належними, допустимими та достовірними доказами. Суд також враховує той факт, що відповідач заперечує сплату ним коштів в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору.
Разом з тим посилання позивача на картку обліку документів (розрахунок заборгованості) по кредитному договору є безпідставним. Сам по собі внутрішній розрахунок заборгованості кредитора не є первинним бухгалтерським документом та не підтверджує факту здійснення платежу. Такими доказами можуть бути виключно банківські виписки, платіжні інструкції або інші належні первинні документи. За відсутності доказів пролонгації суд виходить із того, що строк кредитування становив 30 календарних днів, а тому проценти можуть бути нараховані лише за цей період.
У зв`язку з тим суд звертається до правової позиції Верховного Суду викладену у постанові від 02 жовтня 2020 року по справі №911/19/19 за якою суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань.
З огляду на зазначене суд вважає, що існують правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитом, нарахованих виключно у період з 17.05.2021 року по 17.06.2021 року в межах тридцятиденного строку за ставкою 0,57% в день від суми кредиту, що всього становить 2 565,00 грн (15000 грн х 0,57% х 30 днів).
У той же час, підстави для стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі більшому, ніж 2 565,00 грн, відсутні.
Із поданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що ним заявлено інфляційні збитки в сумі 240.00 грн. та 3% річних -24.65 грн., які були нараховані на дату відступлення права вимоги за кредитом.
Водночас детального розрахунку за який період позивачем нараховано суми передбачені ч. 2 статті 625 ЦК України не надано, що не дає можливості суду перевірити правильність нарахування.
Разом з тим суду звертає увагу на те, що 24 лютого 2022 року Указом Президента України №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.
17 березня 2022 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ, яким були внесені зміни до Цивільного кодексу України та Закону України «Про споживче кредитування», а Національним банком України прийнято «Правила роботи банків у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану», затверджені постановою правління НБУ від 25 березня 2022 року № 23 «Про деякі питання діяльності банків України та банківських груп».
Зокрема, «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено п. 18, який передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Оскільки позивачем не надано детального розрахунку інфляційних втрат та трьох процентів річних із зазначенням періоду їх нарахування, суд позбавлений можливості перевірити правильність здійснених нарахувань та встановити, яка їх частина, якщо така існує, припадає на період до 24 лютого 2022 року.
Згідно ч.1, 2 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.1-4 статті 12 ЦПК України).
Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином саме на позивача покладено обов`язок доведення обставин, на яких ґрунтуються його вимоги, та подання належних і допустимих доказів на їх підтвердження.
За таких обставин, враховуючи відсутність належного розрахунку заявлених до стягнення сум, а також дію пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, суд доходить висновку, що вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат у розмірі 240,00 грн та трьох процентів річних у розмірі 24,65 грн є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Згідно з положеннями ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Як зазначено у статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).
За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).
Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки, в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.
Згідно статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.
Згідно з ч.1 ст.1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України.
До загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
У постановах Верховного Суду від 10.11.2021 у справі № 643/11603/17, від 13.10.2021 у справі № 202/2530/20 дано висновок , що дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Такий висновок викладено в постанова Верховного Суду від 09.02.2022 у справі № 621/1099/20.
У частинах 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Тлумачення змісту як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) за своєю суттю є нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, під час тлумачення норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
За приписами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживача», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.
У постанові Верховного Суду від 07.04.2021 у справі № 623/2936/19 зроблено висновок про те, що зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частина перша статті 203 ЦК України). Недотримання цих вимог може бути підставою для визнання недійсним такого правочину (стаття 215 ЦК України). Згідно із статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.
У постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23 зроблено висновок про те, що під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Суд вважає, що вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Суд також виснує, що первинний кредитор ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які ОСОБА_1 не міг оцінити належно.
Із огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Вказане узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
У Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Конституційний Суд України в рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 по справі № 1-26/201 зазначив, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (п. 1 ч. 2 ст. 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму. Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги.
Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону, зокрема споживача, невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19 зроблено висновок про визнання пункту 1.5 спірного договору позики недійсним, оскільки визначений кредитодавцем розмір процентів є непропорційно великою сумою компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості кредиту), не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
У постанові Верховного Суду від 12.02.2025 року у справі № 679/1103/23 зазначено, що під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Так, із картки обліку Договору (розрахунок заборгованості), наданої позивачем, вбачається, що за період з 17.05.2021 по 17.06.2021 року нарахування процентів здійснювалося згідно п. 1.5.2 договору, тобто за ставкою 0,57 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Разом з тим, у період з 17.06.2021 року по 13.11.2021 року нарахування процентів здійснювалося згідно п. 1.5.1 договору, тобто за ставкою 1,90 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.
Суд враховує те, що відсоткова ставка за користування коштами становить 1,90 % за кожен день становить 693,5 % річних (1,90 % * 365 днів), а також те, що заборгованість за відсотками, на дату відступлення права вимоги становила - 34100.00 грн. і є більшою ніж у 2 рази за тіло кредиту (15000,00 гривень), що становить понад п`ятдесят відсотків вартості самої позики. На переконання суду така умова договору є несправедливою та порушує принцип добросовісності, створює істотний дисбаланс у сторін, та явно завдає шкоду позичальнику. як споживача послуг фінансової установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором.
Відтак суд приходить до висновку, що пункт 1.5.1 Кредитного договору підлягає визнанню недійсним.
Отже, загальний розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача за кредитним договором №4169702 від 17.05.2021 року становить 17 565, 00 грн., що складається із 15000.00 грн заборгованості за тілом кредиту та - 2 565,00 заборгованості за відсотками.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Згідно частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України від 8 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір».
Судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (частина перша статті 1 Закону України «Про судовий збір).
Відповідно до статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Згідно частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.
Саме такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 19.02.2025 року у справі № 274/4384/23 та від 01 березня 2017 року у справі № 6-152цс17.
В такому разі компенсація судового збору здійснюється відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (абзац другий пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27 квітня 2006 року № 590) (див. постанову Верховного Суду від 10.04.2025 року у справі № 709/377/21)
У постанові від 19.02.2025 року у справі № 274/4384/23 Верховний Суд виснував про те, що особа, яка являється інвалідом другої групи звільнена від сплати судового збору в силу вимог Закону України «Про судовий збір», а витрати повинні компенсуватися за рахунок держави.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 10.01.2024 року у справі № 757/48467/21.
Відповідач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи внаслідок війни, що виключає можливість стягнення з нього судового збору за подання позовної заяви.
Оскільки позов задоволений на 35,58% (49 364.65 / 17 565.00 х 100%), то позивачу слід компенсувати з Державного бюджету 861, 89 грн. судового збору (35,58% від 2422,40 грн).
Разом з тим, суд зазначає, що зустрічний позов пред`явлено позивачем, який звільнений від сплати судового збору відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та в силу приписів пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».
Враховуючи те, що зустрічний позов подано в електронній формі, то відповідно до положень ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
У зв`язку з тим, що суд прийшов до висновку про задоволення зустрічного позову, із врахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору, з Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» на користь держави слід стягнути 1064,96 грн. (1331, 20-20%) судового збору за подання зустрічного позову.
Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно зі ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (пункт 268), від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20 травня 2019 у справі №916/2102/17, від 25 червня 2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 922/928/18, від 30 липня 2019 року у справі №911/739/15 та від 01 серпня 2019 року у справі № 915/237/18).
У постанові Велика Палата Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 вказано про необхідність підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, що безпосередньо входить до предмета доказування у справі.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно договору № 01-07/2024 від 01.07.2024 року ТОВ «Коллект Центр», в особі директора Ткаченко М.М., з однієї сторони, та Адвокатське об`єднання АО «Лігал Ассістанс» в особі керуючого партнера Бурдюг Т.В., з іншої сторони, уклали договір про надання правової допомоги.
Згідно заявки на надання юридичної допомоги № 455 від 01.07.2025 року, сторони за договором № 01-07/2024 від 01.07.2024 року про надання правової допомоги ТОВ «Коллект Центр» та АО «Лігал Ассістанс» погодили надання правових послуг по супроводу примусового стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , вартість яких становить 16000,00 грн.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, та чи була їх сума обґрунтованою.
Спір у цій справі пов`язаний із застосуванням загальних положень Цивільного кодексу України за несвоєчасне виконання боргового зобов`язання та окремих положень Закону України «Про захист прав споживачів», тобто належить до категорії загальнопоширених в українському судочинстві. Судова практика щодо вирішення відповідних спорів є сформованою та широко застосовною судами. 
При цьому суд звертає увагу на те, що послуга «Надання усної консультації з вивченням документів», є складовою послуги «Складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду».
Із договору про надання правової допомоги вбачається, що він є загальним, а Адвокатське об`єдання «Лігал Ассістанс» надає ТОВ «Коллект Центр» допомогу не лише в цій справі, а й в інших справах, що вбачається із Єдиного державного реєстру судових рішень.
Верховний Суд в постанові від 11.01.2024 року у справі № 902/113/23, постанові від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17 вказував на те, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі №905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Відтак суд вважає, що заявлений розмір витрат на правову допомогу у сумі 16 000 грн 00 коп. є неспівмірним із обсягом наданих адвокатом послуг, які зводяться тільки до підготовки та подачі позовної заяви, є значно завищеним, а тому витрати у зазначеній сумі не можна визнати належно обґрунтованими та необхідними в контексті обставин цієї справи. 
Враховуючи викладені обставини, складність справи, необхідність надання адвокатом позивача послуг під час розгляду справи в суді та їх характер, дослідивши докази на підтвердження витрат позивача на правничу допомогу, а також з метою дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, пов`язаність цих витрат із розглядом справи, суд дійшов висновку, що необхідний фактичний обсяг правової допомоги у цій справі є меншим, ніж зазначено у детальному описі робіт на загальну суму 16 000 грн 00 коп., а тому такий обсяг виконаних робіт підлягає зменшенню до 3000, 00 грн.
Із змісту п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України вбачається, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з тим, що суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр», а також з урахуванням зменшення судом витрат на правову допомогу, на користь позивача підлягає стягненню з відповідача 1067,40 грн. витрат на правову допомогу (35,58% від 3000,00 грн).
Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 263, 265, 273, 287, 289, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
ухвалив :
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» заборгованість за договором № 4169702 про надання споживчого кредиту від 17.05.2021 року за тілом кредиту в сумі – 15 000.00 грн., за процентами в сумі - 2 565,00 грн., що загалом становить – 17 565, 00 грн. (сімнадцять тисяч п`ятсот шістдесят п`ять) грн. 00 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» 1067,40 грн. витрат на правову допомогу.
Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» за рахунок Держави 861, 89 грн судового збору.
Зустрічний позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» задовольнити повністю.
Визнати недійсним пункт 1.5.1. договору № 4169702 про надання споживчого кредиту від 17.05.2021 року.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» на користь держави 1064,96 грн (одна тисяча шістдесят чотири) гривень 96 коп. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з моменту проголошення , безпосередньо до Львівського апеляційного суду.
Сторони у справі :
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр», ЄДРПОУ: 44276926, місцезнаходження: м. Київ, вул. Мечнікова, буд. 3, оф 306.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_2 .
  Суддя	  	 І.  Є.  Зима