СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року м. Харків Справа №917/978/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В., суддя Хачатрян В.С.

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Береста Ігоря Вікторовича (вх.№2228П від 23.10.2025) на рішення Господарського суду Полтавської області від 06.10.2025 у справі №917/978/25 (м. Полтава, суддя Сірош Д.М., повне рішення складено 06.10.2025),
за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго», м. Полтава,
до Фізичної особи - підприємця Береста Ігоря Вікторовича, м. Кременчук, Полтавська обл.,
про стягнення суми основного боргу, 3 % річних та інфляційних, -

ВСТАНОВИВ:

Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до Фізичної особи - підприємця Береста Ігоря Вікторовича, в якому просило стягнути 18 948,24 грн основного боргу за послуги з постачання теплової енергії про надання послуги з постачання теплової енергії № 5095 від 01.11.2022 за період з 01.11.2022 по 30.11.2023, 994,15 грн 3 % річних та 2 845,15 грн інфляційних втрат.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на те, що відповідач не здійснив в повному обсязі оплату спожитої послуги з постачання теплової енергії за період з 01.11.2022 по 30.11.2023.
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 06.10.2025 позов задоволено. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця Береста Ігоря Вікторовича на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» 18 948,24 грн основного боргу, 994,15 грн 3 % річних, 2 845,15 грн інфляційних втрат та 3 028,00 грн судового збору.
Фізична особа - підприємець Берест Ігор Вікторович з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм чинного законодавства, просить апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Береста Ігоря Вікторовича задовольнити; скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 06 жовтня 2025 року по справі №917/978/25 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» про стягнення суми основного боргу, 3 % річних та інфляційних відмовити; визнати поважною причину неподання доказів - відповіді на адвокатський запит ПП «ВІТРУМ ПАК» від 21.10.2025 року з додатками до суду першої інстанції та долучити їх до матеріалів справи.
В обґрунтування своєї позиції по справі апелянт зазначає, що суд безпідставно погодився з розрахунками позивача, не перевіривши їх обґрунтованість та вихідні дані, зокрема щодо загальної площі будинку та порядку визначення обсягів спожитої теплової енергії. Апелянт наголошує, що позивачем не враховано наявність у спірному приміщенні вузла обліку теплової енергії, що впливає на порядок визначення обсягів споживання відповідно до Методики №315. Крім того, позивач не надав належних доказів здійснення розрахунків за кожен розрахунковий період та первинних документів, які підтверджують такі нарахування. Також апелянт вказує на відсутність доказів існування належних договірних відносин між сторонами, оскільки позивач не підтвердив укладення або належного приєднання до публічного договору відповідно до вимог законодавства. Окремо звертає увагу на недоведеність правомірності застосованих тарифів, оскільки позивач не підтвердив їх поширення на спірні правовідносини та не довів, на яких саме потужностях вироблялась теплова енергія. Крім того, апелянт зазначає, що позивач не довів наявності у нього права вимоги заявленої суми, що виключає можливість нарахування 3% річних та інфляційних втрат. 
Також апелянт наголошує, що відповідь на адвокатський запит разом із додатками не була подана до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, оскільки така відповідь отримана лише після ухвалення оскаржуваного рішення. У зв`язку з цим апелянт просить визнати причини неподання зазначених доказів поважними та долучити їх до матеріалів справи в суді апеляційної інстанції, посилаючись на положення статті 269 Господарського процесуального кодексу України та правові висновки Верховного Суду щодо можливості прийняття нових доказів у виняткових випадках.
Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2025 для розгляду справи № 917/978/25 визначено наступний склад суду: головуючий суддя (суддя-доповідач) Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В., суддя Хачатрян В.С.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 28.10.2025 апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Береста Ігоря Вікторовича (вх.№2228П від 23.10.2025) на рішення Господарського суду Полтавської області від 06.10.2025 у справі №917/978/25 залишено без руху з підстав відсутності доказів сплати судового збору.
В строк, наданий судом, від апелянта надійшла заява (вх.№12942 від 06.11.2025) про усунення недоліків апеляційної скарги на виконання вимог ухвали суду від 28.10.2025. Зокрема, апелянтом надано докази сплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 11.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця Береста Ігоря Вікторовича (вх.№2228П від 23.10.2025) на рішення Господарського суду Полтавської області від 06.10.2025 у справі №917/978/25. Розгляд апеляційної скарги ухвалено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Витребувано з Господарського суду Полтавської області матеріали справи №917/978/25. Встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали. Відзив має бути оформлено у відповідності до вимог ст.263 Господарського процесуального кодексу України, якою, зокрема, передбачено, що до відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 42 цього Кодексу.
Суд зазначає, що враховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом було попереджено сторони, що апеляційна скарга буде розглянута за правилами ч. 10 ст. 270 ГПК України без повідомлення учасників справи.
Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 11 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Ухвала про відкриття апеляційного провадження та розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження доставлена позивачу та представнику відповідача адвокату Олійник Л.М. в електронний кабінет системи «Електронний Суд» 13.11.2025. Відповідачу ухвалу про відкриття апеляційного провадження було направлено засобами поштового зв`язку. Копія ухвали повернулась до суду із відміткою Укрпошти «адресат відсутній».
У разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17.11.2021 у справі №908/1724/19, від 14.08.2020 у справі №904/2584/19 та від 13.01.2020 у справі №910/22873/17.
Суд вказує, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, постановах Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б, від 21.01.2021 у справі №910/16249/19, від 19.05.2021 у справі №910/16033/20, від 20.07.2021 у справі №916/1178/20).
З огляду на викладене, судом вжито всіх належних заходів з повідомлення учасників справи про відкриття апеляційного провадження та розгляд справи в порядку письмового провадження.
Заперечень проти розгляду апеляційної скарги в даному порядку від сторін не надійшло.
24.11.2026 до Східного апеляційного господарського суду надійшла справа №917/978/25 в 1 томі (вх.№ 13532).
Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№13714 від 26.11.2025), в якому просить апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Береста Ігора Вікторовича залишити без задоволення, рішення Господарського суду Полтавської області від 06.10.2025 у справі №917/978/25 без змін.
Позивач обґрунтовує правомірність свого статусу як виконавця послуг з постачання теплової енергії, посилаючись на рішення органів державної влади та місцевого самоврядування щодо передачі майнового комплексу Кременчуцької ТЕЦ та визначення його виконавцем відповідних послуг на території міста Кременчука.
Також у відзиві зазначено, що тарифи на теплову енергію встановлювалися уповноваженим органом, Полтавською обласною радою, у межах наданих повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства, а їх правомірність вже була предметом судового розгляду в адміністративних справах.
Позивач наголошує на наявності між сторонами договірних відносин, підтверджених укладеним індивідуальним договором та заявами про приєднання до нього, що свідчить про обов`язок відповідача здійснювати оплату наданих послуг у встановлені строки. 
Окремо у відзиві обґрунтовано правильність нарахування заборгованості, яка здійснена відповідно до Методики розподілу обсягів теплової енергії, навіть за наявності індивідуального приладу обліку, з урахуванням загальнобудинкових потреб.
Крім того, позивач вказує, що наданий розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом, який відповідає вимогам процесуального законодавства, а доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин справи. 
Також позивач зазначає, що докази, які були надані до суду апеляційної інстанції відповідачем не заслуговують на увагу, оскільки підприємство проводило нарахування за послугу з постачання теплової енергії враховуючи факт, що у нежитловому приміщенні за адресою: м. Кременчук, вул. Халаменюка, будинок 6 встановлений теплолічильник на постачання теплової енергії. Також підприємством неодноразово наголошувалося, що у нежитловому приміщенні відповідача встановлений засіб обліку теплолічильник, про це зазначено не тільки в заяві-приєднанні до договору, а й в Поясненнях щодо обсягів на потреби опалення приміщення ФОП Береста І.В. за адресою вул. Халаменюка, будинок 6 (що міститься в матеріалах позовної заяви).
Від відповідача надійшли додаткові пояснення у справі (вх.№480 від 12.01.2026), в яких він зазначає, що позивач не довів належними та допустимими доказами фактичний обсяг і вартість теплової енергії, нібито спожитої приміщенням відповідача у спірний період. На думку апелянта, надані позивачем акти підтверджують лише факт початку та закінчення опалювальних сезонів у будинку, але не підтверджують конкретний обсяг споживання теплової енергії саме нежитловим приміщенням ФОП Береста І.В. 
Апелянт наголошує, що заявлена до стягнення сума має піддаватися арифметичній перевірці судом, однак позивач не надав перевірюваного розрахунку обсягів теплової енергії, а з поданих пояснень, рахунків і зведених таблиць неможливо встановити правильність вихідних даних та самого розрахунку.
Окремо апелянт вказує на відсутність доказів походження та обґрунтованості показника максимального теплового навантаження приміщення - 0,00287 Гкал/год. Відсутність технічної документації, проектних матеріалів, актів приєднання або погоджених зі споживачем документів, на його думку, унеможливлює перевірку умовно-постійної складової двоставкового тарифу.
У зв`язку з цим апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково визнав доведеним розмір заборгованості та неправильно застосував положення Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» і Методики №315. Оскільки основна заборгованість не доведена, апелянт також просить відмовити у стягненні 3% річних та інфляційних втрат як похідних вимог.
Від позивача надійшли додаткові пояснення у справі (вх.№692 від 16.01.2026 ), в яких вказує, що між сторонами укладено індивідуальний договір постачання теплової енергії, до якого відповідач приєднався шляхом підписання відповідних заяв та додаткової угоди, в яких визначено, зокрема, теплове навантаження та площу приміщення.
Заперечуючи доводи апелянта щодо відсутності доказів теплового навантаження, позивач зазначає, що такі показники визначені на підставі проектної документації та були використані у розрахунках заборгованості. 
Крім того, позивач наголошує, що ненадання рахунків не звільняє відповідача від обов`язку оплати, оскільки такий обов`язок виникає з договору, а не з рахунку. 
Також позивач зазначає, що розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом, відповідає вимогам законодавства, а відповідач не надав жодного контррозрахунку. 
Додатково підкреслюється, що договір є публічним договором приєднання, є чинним та обов`язковим до виконання сторонами, а нарахування здійснені відповідно до чинного законодавства. 
У зв`язку з наведеним позивач вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим та підлягає залишенню без змін.
Від позивача надійшли доповнення до заперечення на додаткові пояснення у справі (вх.№756 від 19.01.2026 ), в яких останній просить суд приєднати до матеріалів справи докази направлення заперечень на додаткові пояснення фізичній особі – підприємцю Берест Ігорю Вікторовичу.
Вирішуючи питання прийняття наданих апелянтом додаткових доказів, суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Відповідно до частин 1, 2 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та (одночасно) перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно із частиною 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Приписи частини 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України передбачають наявність таких критеріїв, які є обов`язковою передумовою для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, а саме «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи».
Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази щодо неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.
Така обставина (відсутність обґрунтування, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції) виключає можливість прийняття апеляційним господарським судом додаткових доказів у порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України.
У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 43 ГПК України щодо обов`язку особи, яка бере участь у справі, добросовісно користуватися процесуальними правами, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову у їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
При цьому, суд зазначає, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.
Вищезазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 11.09.2019 у справі №922/393/18, від 16.12.2020 у справі №908/1908/19.
Так, відповідь на адвокатський запит ПП «ВІТРУМ ПАК» від 21.10.2025 датована після постановлення оскаржуваного рішення від 06.10.2025. З огляду на що у суду відсутні підстави для прийняття вказаного доказу на стадії апеляційного перегляду.
Суд вказує, що за змістом статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Приписами частини другої статті 42 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що учасники справи зобов`язані, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Згідно з частиною першою статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ст.14 ГПК України).
Відповідно до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування варто розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи (п.8.2 постанови Верховного Суду від 04.03.2021 у справі №908/1879/17).
Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ГПК, втрачає сенс (такі висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №916/3027/21).
Суд звертає увагу, що сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формуванні їх доказової бази. Це відповідає і практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права відповідно до Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Так, ЄСПЛ у своєму рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (заява №3236/03, пункт 40) зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.
З урахуванням вищевикладеного, оскільки докази, які позивач просить долучити до матеріалів справи не існували на дату винесення оспорюваного судового рішення, вказане виключає можливість їх прийняття незалежно від причин неподання доданих документів до суду першої інстанції.
З урахуванням викладеного, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для прийняття до розгляду доданих позивачем доказів та їх врахування при перегляді оскаржуваного рішення.
Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів встановила наступні обставини.
Як вбачається з матеріалів справи, основним напрямком діяльності Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» (далі по тексту - ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», позивач) є забезпечення тепловою енергією для потреб опалення та приготування гарячої води житлового фонду, комунально - побутових та інших об`єктів на території м. Полтави, м. Кременчука, м. Решетилівки, смт Машівки, смт Котельва Полтавської області.
Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово - комунальних послуг, врегульовані Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 2189- VІІІ).
Відповідно до статті 6 Закону № 2189-VIII учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні, колективні), управитель та виконавці комунальних послуг. Виконавцями комунальних послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація.
Виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору.
Отже, в розумінні пунктів 3, 4 частини 2 статті 6 Закону № 2189-VІІІ Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» є виконавцем послуги з постачання теплової енергії та послуги з постачання гарячої води.
Основним напрямком господарської діяльності ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» є надання послуги з постачання теплової енергії та послуги з постачання гарячої води споживачам категорії населення, які, відповідно до норм вказаного вище Закону, віднесені до комунальних.
01.11.2022 ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» та Фізична особа - підприємець Берест Ігор Вікторович (далі – відповідач) уклали Індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії № 5095, згідно з умовами якого, виконавець зобов`язується надати споживачу послугу відповідної якості у нежитлове приміщення за адресою: Полтавська область, м. Кременчук, вул. Халаменюка, буд. 6 та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені цим договором.
Також Фізична особа - підприємець Берест І.В. підписав Заяву-приєднання до Індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії нежитлове приміщення фізичної особи - підприємця Береста Ігоря Вікторовича за адресою: АДРЕСА_1 від 01.11.2022 та Заяву-приєднання до Індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії у нежитлове приміщення фізичної особи - підприємця Береста Ігоря Вікторовича за адресою: АДРЕСА_1 від 01.04.2023 та Додаткову угоду № 1 до Індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії № 5095 від 01.11.2022 від 30.11.2023.
Нежитлове приміщення ФОП Береста Ігоря Вікторовича, загальною площею 29,00 кв. м розташовано в житловому будинку № 6 по вулиці Халаменюка в м. Кременчуці.
Правовідносини між позивачем та відповідачем/споживачем регулюються Законами України «Про житлово-комунальні послуги», «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», «Про теплопостачання» та Постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 р. № 830 та Індивідуальним договором № 5095 про надання послуги з постачання теплової енергії від 01.11.2022 до нежитлового приміщення площею 29,00 кв.м. за адресою: 39600, Полтавська область, місто Кременчук, вулиця Халаменюка, буд. 6; Заявою-приєднання до Індивідуального договору 01.11.2022, Заявою-приєднання до Індивідуального договору від 01.04.2023 та Додатковою угодою № 1 до Індивідуального Договору про надання послуг з постачання теплової енергії від 30.11.2023
Інформація щодо обсягів теплової енергії, спожитої на опалення нежитлових приміщень ФОП Береста І. В. та відповідні пояснення про проведення нарахування на прикладі одного місяця додані до позовної заяви.
Щодо тарифів на послугу з постачання теплової енергії, які діяли протягом спірного періоду, то їх встановлення здійснювалося уповноваженими органами на підставі рішень Полтавської обласної ради, які встановлювалися відповідно до Постанови КМУ від 01.06.2011 № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на комунальні послуги».
Відповідно до наданого розрахунку заборгованості, нарахування проведено за двоставковими тарифами на послугу з постачання теплової енергії.
Так, протягом спірного періоду діяли наступні тарифи, встановлені рішеннями Полтавської обласної ради, зокрема:
- № 477 від 30.09.2022 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, що надаються Полтавським обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства «Полтаватеплоенерго»;
- № 669 від 28.07.2023 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, що надаються ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго»;
- № 687 від 26.09.2023 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, що надаються ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго»;
Інформація про тарифи є загальнодоступною та перебуває у вільному цілодобовому доступі на сайті Полтавської обласної ради https://oblrada-pl.gov.ua/ та на сайті ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» http://te.pl.ua/ в розділі «ТАРИФИ», далі «Тарифи для потреб інших споживачів» (за посиланням http://te.pl.ua/tarifi/tarifi-dlya-potrebnshih-spozhivachv/).
Відповідно до пунктів 30 та 34 договору № 5095, споживач вносить однією сумою плату виконавцю, яка складається з плати за послугу, визначеної відповідно до Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08. 2019 No 830 (Офіційний вісник України, 2019, No 71, ст. 2507), у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08.09.2021 No 1022 та Методики розподілу, що розраховується виходячи з розміру затвердженого уповноваженим органом тарифу та обсягу її споживання; плати за абонентське обслуговування в розмірі, визначеному виконавцем, але не вище граничного розміру, визначеного Кабінетом Міністрів України, інформація про яку розміщується на офіційному сайті підприємства: http://te.pl.ua/tarifi/tarifi-dlya- potreb-nshih-spozhivachv/.
У разі застосування двоставкового тарифу на послугу з постачання теплової енергії плата за послугу з постачання теплової енергії визначається як сума плати, розрахованої виходячи з умовно-змінної частини тарифу (протягом опалювального періоду), а також умовно-постійної частини тарифу (протягом року) ( пункт 30).
Вартістю послуги є встановлений відповідно до законодавства тариф на теплову енергію, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.
Розмір тарифу зазначається на офіційному сайті підприємства: http://te.pl.ua/tarifi/tarifi-dlya-potreb-nshih-spozhivachv/.
У разі зміни зазначеного тарифу протягом строку дії цього договору новий розмір тарифу застосовується з моменту його введення в дію без внесення сторонами додаткових змін до цього договору. Виконавець зобов`язаний забезпечити їх оприлюднення на своєму офіційному сайті.
У разі прийняття уповноваженим органом рішення про зміну ціни/тарифу на послугу виконавець у строк, що не перевищує 15 днів з дати введення їх у дію, повідомляє про це споживачу з посиланням на рішення відповідного органу.
Розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитої послуги є календарний місяць.
Плата за абонентське обслуговування нараховується щомісяця. У разі застосування двоставкових тарифів умовно-постійна частина тарифу нараховується щомісяця.
Початок і закінчення розрахункового періоду для розрахунку за платою за абонентське обслуговування завжди збігаються з початком і закінченням календарного місяця відповідно.
Виконавець формує та надає рахунок на оплату спожитої послуги споживачу не пізніше ніж за десять днів до граничного строку внесення плати за спожиту послугу.
Рахунок надається на паперовому носії. На вимогу або за згодою споживача рахунок може надаватися в електронній формі, у тому числі за допомогою доступу до електронних систем обліку розрахунків споживачів.
Споживач здійснює оплату за цим договором щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу.
За період з 01.11.2022 по 30.11.2023 на адресу реєстрації ФОП Береста Ігоря Вікторовича направлялися рахунки на оплату.
Проте відповідач здійснив лише часткову оплату спожитої послуги з постачання теплової енергії за період з 01.11.2022 по 30.11.2023, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за надані послуги в сумі 18 948,24 грн.
За прострочення виконання грошового зобов`язання позивач нарахував відповідачеві 994,15 грн 3 % річних та 2 845,15 грн інфляційних втрат.
Суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами існували договірні правовідносини з постачання теплової енергії, відповідач приєднався до індивідуального договору, а його нежитлове приміщення було підключене до внутрішньобудинкової системи опалення.
Суд зазначив, що позивач підтвердив факт надання послуги актами перевірки системи теплопостачання, документами про подачу та припинення подачі теплоносія, розрахунком заборгованості, інформацією щодо обсягів теплової енергії та опалювальних площ будинку. Заперечення відповідача про відсутність актів приймання-передавання та недостатність розрахунку суд визнав такими, що не спростовують факту отримання послуги та обов`язку її оплатити.
Суд також виходив із того, що ненадання або відсутність рахунку не звільняє споживача від оплати, оскільки обов`язок оплатити послугу виникає з договору та закону, а рахунок має інформаційний характер.
Оскільки відповідач не довів належного виконання грошового зобов`язання та не спростував розрахунок позивача, суд дійшов висновку про наявність заборгованості у сумі 18 948,24 грн. Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд визнав його арифметично правильним і задовольнив позов повністю. 
Колегія суддів вважає вказані висновки місцевого господарського суду вірними з огляду на таке.
Як вже було встановлено, нежитлове приміщення відповідача, яке є вбудовано-прибудованою частиною багатоквартирного житлового будинку за адресою: вул. Халаменюка, буд.№6 в м. Кременчуці., підключене до внутрішньо-будинкових систем опалення, а отже, є об`єктом, який споживає теплову енергію у складі загального теплового балансу будинку. 
Наявність у відповідача індивідуального розподільного приладу обліку теплової енергії, про що, зокрема, свідчить наявна в матеріалах справи Заява-приєднання до Індивідуального договору, не виключає споживання теплової енергії на загально-будинкові потреби, включаючи тепловтрати через огороджувальні конструкції приміщення відповідача.
Посилання апелянта на те, що в описовій частині рішення суд зазначив, що нежитлове приміщення відповідача не оснащене вузлом комерційного обліку теплової енергії, є такими, що не призвели до неправильної оцінки фактичних обставин справи. Оскільки в мотивувальній частині рішення суд першої інстанції належним чином дослідив та встановив наявність у відповідача індивідуального розподільного приладу обліку теплової енергії, а також перевірив правильність здійснених позивачем нарахувань відповідно до Методики № 315.
Відповідно до статті 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Методики розподілу №315, затвердженої наказом Мінрегіону від 22.11.2018 №315, а також положень укладеного між сторонами індивідуального договору, споживачі, чиї приміщення обладнані вузлами розподільного обліку, зобов`язані оплачувати обсяг теплової енергії не менший за мінімальну частку середнього питомого споживання теплової енергії у будівлі, а також пропорційну частку витрат на загально-будинкові потреби.
Позивач, здійснюючи нарахування відповідачу, застосував саме цей підхід: обсяги теплової енергії визначалися з урахуванням даних загально-будинкового вузла комерційного обліку, розподілялися відповідно до Методики №315 з урахуванням площі нежитлового приміщення відповідача, а також враховувалися мінімальні нормативи споживання теплової енергії, передбачені законом. 
Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи, включаючи розрахунки позивача, надані пояснення щодо алгоритму нарахувань та копії рахунків.
Доводи апелянта про те, що нарахування є безпідставними через відсутність змінних показників індивідуального приладу обліку, є необґрунтованими, оскільки згідно з вимогами чинного законодавства, навіть у разі відсутності споживання теплової енергії за показниками приладу, приміщення відповідача як невід`ємна частина будинку зобов`язане компенсувати частку витрат на опалення місць загального користування, внутрішньо-будинкових систем опалення та забезпечення мінімального питомого споживання тепла.
Обсяг спожитої теплової енергії у розглядуваному випадку визначено за методикою розподілу по опалювальній площі, що відповідає вимогам закону та умовам договору, а спростування розрахунку позовних вимог апелянтом не наведено.
Позивач надав обґрунтовані Пояснення проведених нарахувань по житловому приміщенню відповідача, який має індивідуальний розподільний прилад обліку теплової енергії за алгоритмом Методики 315 на прикладі одного місяця та детальну у вигляді таблиці «Інформація щодо обсягів теплової енергії, відпущеної на потреби опалення приміщення ФОП Берест І.В. за адресою: вулиця Халаменюка, 6», що відображає інформацію щодо обсягів теплової енергії, відпущеної на потреби опалення приміщення ФОП Берест І.В. за адресою: Полтавська область, місто Кременчук, вулиця Халаменюка, будинок, 6 в період 11-2022-11.2023.
Долучений розрахунок заборгованості як постачання теплової енергії містить всі необхідні та належні складові, а саме: опалювальну площу квартири, кількість теплової енергії, теплове навантаження, кількість теплової енергії (загальнобудинкові потреби), абонентське обслуговування, перерахунок за зниження якості, на підставі яких і формуються платежі споживача. При цьому обсяг спожитої теплової енергії, що визначається показниками вузла комерційного обліку, розподіляється пропорційно опалювальної площі кожної квартири окремо.
Отже, розрахунок заборгованості, що доданий до позову як доказ нарахування плати та існування заборгованості, в повній мірі відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині.
При цьому, помилковим є твердження апелянта, що позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів підтвердження теплового навантаження та розміру опалювальної площі, погоджених із споживачем, оскільки Фізичною особою-підприємцем Берестом Ігорем Вікторовичем підписано Заяву-приєднання до Індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії у нежитлове приміщення фізичної особи- підприємця Береста Ігоря Вікторовича за адресою: АДРЕСА_1 від 01.11.2022 року та Заяву-приєднання до Індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії у нежитлове приміщення фізичної особи-підприємця Береста Ігоря Вікторовича за адресою: АДРЕСА_1 від 01.04.2023 року, а також Додаткову угоду №1 до Індивідуального Договору про надання послуги з постачання теплової енергії №5095 від 01.11.2022р. від 30 листопада 2023 року. В вищевказаних заявах приєднання зазначено опалювальну площу приміщення споживача – 29кв.м.; Q опалення 0,00287 Гкал/год; Q теплові втрати 0,000247 Гкал/год.
Крім того, відповідач не надав жодних доказів звернення до позивача із претензіями щодо неправомірності нарахувань, ненадання послуг або неналежної якості послуг у спірний період. 
Щодо доводів апеляційної скарги про неправомірність застосування до відповідача двоставкового тарифу на послуги з постачання теплової енергії, слід зазначити, що відповідно до укладеного між сторонами індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії, умови якого відповідають вимогам Правил, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №830 від 21.08.2019, плата за послугу складається з умовно-змінної та умовно-постійної частин тарифу, а також плати за абонентське обслуговування. Така структура тарифу прямо передбачена законодавством та застосовується до всіх споживачів відповідної категорії.
ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» здійснює діяльність з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії на підставі відповідних ліцензій та є виконавцем послуг відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до законодавства та Ліцензійних умов, позивач зобов`язаний постачати теплову енергію за тарифами, що встановлюються уповноваженими органами.
Оскільки засновником та власником підприємства є Полтавська обласна рада, питання встановлення тарифів на теплову енергію належать до виключної компетенції цього органу відповідно до статті 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». 
Протягом спірного періоду тарифи на теплову енергію були встановлені рішеннями Полтавської обласної ради №477 від 30.09.2022, №669 від 28.07.2023, №687 від 26.09.2023 та №854 від 30.08.2024, які є чинними та обов`язковими для виконання, а їх правомірність не була оскаржена у судовому порядку. Інформація про зазначені тарифи є відкритою та загальнодоступною на офіційних ресурсах органу місцевого самоврядування та підприємства-постачальника.
Суд також зазначає, що перевірка правомірності прийняття рішень Полтавської обласної ради щодо встановлення тарифів не належить до юрисдикції господарських судів (ст. 20 ГПК України), а тому твердження відповідача про неправомірність застосування позивачем затверджених тарифів є безпідставними.
Водночас, перевіривши здійснений Позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про його арифметичну правильність, тоді як апелянтом не подано контррозрахунку та не наведено доводів щодо неправильності здійснених нарахувань.
Щодо посилань апелянта на висновки, зроблені Східним апеляційним господарським судом у справі №917/1255/25, колегія суддів зазначає наступне.
По-перше, відповідно до ч.ч.5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. 
Тобто, колегія суддів зазначає, що висновки щодо застосування норм права є обов`язковими у разі їх формулювання саме Верховним Судом як органом, який забезпечує сталість та єдність судової практики, у зв`язку з чим застосування практики апеляційного суду не узгоджується із нормами чинного законодавства.
По-друге, при вирішенні спору мають враховуватися індивідуальні особливості обставин даної справи та конкретних доказів з урахуванням принципу правової визначеності та верховенства права.
Отже, сама по собі наявність судового рішення в іншій справі не є безумовною підставою для аналогічного вирішення даного спору, оскільки кожна справа розглядається судом виходячи з установлених фактичних обставин, наданих сторонами доказів та їх належної правової оцінки. Відтак, посилання апелянта на рішення у справі №917/1255/25 не може бути визначальним при вирішенні даної справи.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що в ході апеляційного провадження апелянтом не наведено обставин, які могли б бути підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.
Ураховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені апелянтом, у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. 
Відповідно до частини 1 статті 273 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі. 
За змістом пункту 10 частини 3 статті 2 та частини 2 статті 114 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами (принципами) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом, а строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.
Так, при здійсненні правосуддя суд має виходити з необхідності дотримання основних засад господарського судочинства, зазначених в ст. 2, 4 Господарського процесуального кодексу України стосовно забезпечення права сторін на розгляд справ у господарському суді після їх звернення до нього у встановленому порядку, гарантованому чинним законодавством та всебічно забезпечити дотримання справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі Смірнова проти України).
Згідно практики Європейського суду з прав людини щодо тлумачення поняття розумний строк вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один і той самий строк для всіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі Броуган та інші проти Сполученого Королівства).
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
При цьому Європейський суд з прав людини в своїй практиці виходить із того, що розумність тривалості судового провадження необхідно оцінювати у світлі обставин конкретної справи, враховуючи критерії, вироблені судом. Такими критеріями є: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінка заявника; 3) поведінка державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (Рішення Бараона проти Португалії, 1987 рік, Хосце проти Нідерландів, 1998 рік; Бухкольц проти Німеччини, 1981 рік; Бочан проти України, 2007 рік).
Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи.
Крім того, 24.02.2022 Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 введено в Україні воєнний стан, який продовжено до 02.08.2026 (Закон України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 28.04.2026 №4857-ІХ).
Відповідно до статті 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану» скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.
При цьому, згідно Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.
На підставі вищевикладеного, враховуючи обставини введення в Україні воєнного стану, поточну ситуацію що склалася в місті Харкові та Харківській області, з огляду на об`єктивні причини неможливості проведення судового засідання у строк встановлений в частині 2 статті 221 ГПК України, задля збереження безпеки учасників судового процесу та працівників суду, а також з метою реалізації учасниками справи процесуальних прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, суд застосував принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до практики Європейського суду з прав людини. 
Керуючись статтями 129, 233, 269, п.1 ч.1 ст. 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Береста Ігоря Вікторовича залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Полтавської області від 06.10.2025 у справі №917/978/25 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки касаційного оскарження передбачено ст.ст.286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 14.05.2026.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов 

Суддя В.С. Хачатрян