Справа № 591/3356/26
Провадження № 2/591/1199/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2026 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:
головуючого судді – Северинової А.С.,
з участю секретаря судового засідання – Волкової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми цивільну справу № 591/3356/26 за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сумихімпром» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вихідної допомоги, -

В С Т А Н О В И В:

27 березня 2026 року ОСОБА_1 , інтересах якої діє представник – адвокат Качан Н.Ф., через систему «Електронний суд» звернулась до суду з даним позовом та свої вимоги мотивує тим, що вона працювала на посаді заступника начальника відділу – начальника бюро обліку розрахунків з персоналом в АТ «Сумихімпром» та 29 грудня 2025 року була звільнена на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору. Позивачка зазначає, що при звільненні АТ «Сумихімпром» не здійснило повного розрахунку по виплаті заробітної плати. Зокрема, заборгованість по невиплаченій заробітній платі становила 183 750 грн 89 коп. Судовим наказом Зарічного районного суду м. Суми від 24.03.2026 стягнуто з АТ «Сумихімпром» на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 183750 грн 89 коп. та станом на день звернення з даним позовом вищевказана заборгованість по заробітній платі залишилась не виплаченою.
Зважаючи на те, що відповідач при її звільненні і до дати звернення з даним позовом не виплатив їй заробітну плату, позивачка вважає, що має право на компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 30 грудня 2025 року.
Крім того, вважає, що на підставі ст.ст. 38, 44 КЗпП України вона має право на виплату вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, що дорівнює 92886 грн 45 коп.
Посилаючись на вказані обставини позивачка просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30 грудня 2025 року по дату ухвалення рішення суду, але не більше як за шість місяців, вихідну допомогу у розмірі 92886 грн 45 коп.
Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 23 квітня 2026 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи та призначено справу до судового розгляду по суті.
29 квітня 2026 року відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому просить в позовних вимогах позивача відмовити. При цьому, вважає необґрунтованими позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 30 грудня 2025 року по дату ухвалення рішення суду, але не більше як за шість місяців (станом на 26 березня 2026 року сума середнього заробітку становить 90726 грн 30 коп.), несправедливими та неспівмірними із розміром заборгованості по заробітній платі та характером цієї заборгованості. Відповідач вважає, що суд має врахувати, що така компенсація повинна бути адекватною та відповідати принципу співмірності, а не розглядатися як спосіб збагачення за рахунок роботодавця. Відповідач зазначає, що стягнення середнього заробітку у заявленому в позові розмірі є неспівмірним із заборгованістю, створить для підприємства великий майновий тягар відповідних виплат та унеможливить виконання роботодавцем зобов`язань із виплати заробітної плати іншим працівникам, при цьому цей тягар внаслідок вимушеного простою підприємства в умовах воєнного стану може бути взагалі непосильним. У зв`язку з цим, просить врахувати вказані обставини щодо визначення розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності. Відповідач визнає, що у період роботи позивача відбувалися затримки із виплати заробітної плати. Однак, зауважує, що він вживав усіх можливих заходів щодо реалізації позивачем права на своєчасне отримання заробітної плати. Зокрема, протягом всього періоду заробітна плата позивачу сплачувалася частково. Як вбачається із довідки про доходи ОСОБА_1 від 17.03.2026 № 161 за період грудня 2023 – січень 2026 року відповідач намагався своєчасно виплачувати їй заробітну плату але, внаслідок обставин, що склалися, виплачував її частково за наявності відповідної можливості. При цьому, позивач щомісяця отримувала заробітну плату в середньому 11 250 грн, що значно більше встановленої мінімальної заробітної плати в Україні. Усього за вказаний період позивачу було сплачено 270 014 грн 83 коп. Наведене у сукупності свідчить про відсутність умислу у діях роботодавця щодо несвоєчасної виплати позивачу заробітної плати та підтверджує, що унеможливлення виконання AT «Сумихімпром» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, спричинено впливом дії обставин – збройної агресії рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану в Україні, втрата логістичних зв`язків з постачальниками сировини та покупцями готової продукції, вимушені простої підприємства, пов`язані з повітряними тривогами та тривалими відключеннями електроенергії, знищення та пошкодження виробничих приміщень через обстріли, що призвело до неможливості нормальної господарської діяльності підприємства у повному обсязі. Враховуючи, що внаслідок ведення бойових дій строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності AT «Сумихімпром», відповідач вважає, що з його боку та з його вини припущень порушення законодавства про працю не відбулося, а тому підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги позивачу при звільненні були відсутні. Також відповідач подав заяву про зменшення витрат на правничу допомогу.
В судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. У позовній заяві представник позивачки ОСОБА_1 – адвокат Качан Н.Ф. просить розглянути справу без їхньої участі. Відповідач про причини неявки представника в судове засідання суду не повідомив.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксація судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснювалась, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 24 жовтня 1990 року працювала на різних посадах в АТ «Сумихімпром», у тому числі на посаді заступника начальника відділу – начальником бюро обліку розрахунків з персоналом. На підставі наказу від 22 грудня 2025 року № 623 звільнена з підприємства за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с. 9 на звороті – 11).
Як вбачається з довідки про доходи, середньоденна заробітна плата позивачки становить 1440 грн 10 коп., середньомісячна заробітна плата складає 30962 грн 15 коп. (а.с. 5).
Судовим наказом Зарічного районного суду м. Суми від 24 березня 2026 року стягнуто з АТ «Сумихімпром» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 183750 грн 89 коп. (а.с. 14).
Відповідно до статті 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно вимог статей 94, 97, 115 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати встановлюється за погодженням сторін, у відповідності до форм і систем оплати праці, норм праці, а також з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством.
Відповідно до ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів – представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до положень статей 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
У відповідності до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Судом встановлено і матеріалами справи доведено, що відповідачем всупереч вимог ст. 116 КЗпП України позивачу не було виплачено у день звільнення усі належні їй суми. Відтак, вказана обставина є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Обґрунтовуючи заперечення проти заявлених вимог, відповідач посилається на тяжкий фінансовий стан та збитки підприємства, пов`язані зі збройною агресією російської федерації.
Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. 
За таких обставин, заперечення проти позову мали бути підтверджені сертифікатом Торгово-промислової палати України (уповноважених нею регіональних торгово-промислових палат), як це передбачено чинним законодавством України та, в даному випадку, були б підставою для звільнення його від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань по своєчасній виплаті заробітної плати. Таких доказів суду не надано.
Щодо доводів представника відповідача щодо неспівмірності розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 24 грудня 2025 року у справі № 727/1748/25, відповідно до якої законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Тобто законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності під час визначення остаточного розміру стягнення.
Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою Верховного Суду. Суд під час вирішення подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права – компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
Такі висновки містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року в справі № 489/6074/23.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року в справі № 489/6074/23 сформульовано загальний правовий висновок про застосування статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX, зазначено, що, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. Під час здійснення такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
У позовній заяві позивачка просить стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення. З довідки про доходи позивача вбачається, що її середньоденна заробітна плата складає 1440 грн 10 коп. Середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з період з 30 грудня 2025 року по 08 червня 2026 року становить 165611 грн 50 коп. (115 робочих днів). На думку суду, вказаний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є справедливим розміром компенсації позивачу за затримку відповідачем розрахунку при звільненні, оскільки він не перевищує встановлену законом межу, а навпаки, є меншим як періоду, за який може бути проведено відповідне стягнення, так і розміру самої заборгованості з виплати заробітної плати, що належали позивачу станом на день її звільнення з роботи. Відтак, заперечення відповідача про необхідність зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню. Суд також звертає увагу на те, що відповідач не надав, а матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження факту повного чи часткового розрахунку з позивачем станом на день розгляду даної справи судом.
Отже, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відносно вимог про стягнення вихідної допомоги, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 3 статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.
За положеннями статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Судом встановлено та сторонами не заперечується той факт, що позивачка була звільнена з роботи за власним бажанням на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України, тобто у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору (а.с. 9 на звороті – 11).
Відтак, обґрунтованими є доводи позивача, що з відповідача на її користь підлягає стягненню вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку із розрахунку: 30962 грн 15 коп. * 3, що становить 92886 грн 45 коп.
Заперечення відповідача щодо відмови у задоволенні вказаної позовної вимоги не ґрунтуються на положеннях закону, тому не заслуговує на увагу суду.
Отже, позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.
Судові витрати підлягають розподілу у порядку, встановленому ст. 141 ЦПК України.
За позовними вимогами в частині стягнення вихідної допомоги позивачка була звільнена від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача на її користь підлягає стягненню судовий збір за позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 1324 грн 90 коп. (165611,50 грн * 1 % * 0,8).
Також на підставі ст. 137 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 4000 грн, факт понесення та розмір яких підтверджується наявними в матеріалах справи належними і допустимими доказами, зокрема, ордером на надання правничої допомоги, яким позивачка уповноважила адвоката Качан Н.Ф. представляти її інтереси в Зарічному районного суді м. Суми, договором про надання правничої допомоги в цивільній справі від 20 березня 2026 року, актом приймання наданих послуг від 26 березня 2026 року та квитанцією від 20 березня 2026 року за договором про надання правничої допомоги в цивільній справі № б/н від 20 березня 2026 року про прийняття адвокатом Качан Н.Ф. від ОСОБА_1 коштів у сумі 4000 грн на підставі договору про надання правничої допомоги № б/н від 20 березня 2026 року (а.с. 4, 5 на звороті – 7). При цьому, суд відхиляє клопотання відповідача про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, оскільки розмір гонорару є обґрунтованим, відповідає складності справи та обсягу виконаної адвокатом роботи з надання позивачу правничої допомоги у даній справі.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 264, 265, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов  ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Стягнути з Акціонерного товариства «Сумихімпром» на користь  ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30 грудня 2025 року по 08 червня 2026 року в сумі 165611 грн 50 коп., вихідну допомогу в сумі 92886 грн 45 коп., судовий збір у сумі 1324 грн 90 коп. та судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4000 грн.
Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач: Акціонерне товариство «Сумихімпром», адреса: м. Суми вул. Харківська, п/в 12, ЄДРПОУ 05766356.
Повне судове ріш ення складено 08 червня 2026 року.

Суддя А.С. Северинова