Справа № 163/1240/26
Провадження № 3/163/898/26 

ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ

ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2026 року         місто Любомль

Суддя Любомльського районного суду Волинської області Шеремета С.А., 
з участю секретаря Голядинець О.В.,
особи, що притягується до відповідальності, ОСОБА_1 ,
захисника Мухи В.І.,
законних представників малолітніх потерпілих ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши направлені відділенням поліції №1 (м.Любомль) Ковельського РУП ГУНП у Волинській області протоколи серії ВБА №208515, №208516 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-4 КУпАП,

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки села Гуменне, громадянки України, українки, із середньою спеціальною освітою, пенсіонерки, звільненої з посади вихователя Любомльський заклад дошкільної освіти № 2 з 14 травня 2026 року, вдови, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 , будучи учасником освітнього процесу, а саме вихователем групи молодшого дошкільного віку «Сонечко» Любомльського закладу дошкільної освіти, що знаходиться за адресою: м. Любомль, вул. Завальська, 1, протягом березня 2026 року неодноразово вчиняла булінг (цькування) психологічного та фізичного характеру стосовно малолітньої вихованки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що проявлялося у підвищенні голосу, здійсненні психологічного тиску, шарпанні дитини, примусовому поміщенні її до шафи для зберігання одягу, висловлюванні образливих слів, приниженні честі та гідності дитини, внаслідок чого було заподіяно шкоду її психологічному здоров`ю, що виразилася у страху, підвищеній тривожності, емоційному напруженні та небажанні відвідувати заклад дошкільної освіти.
Окрім цього,  ОСОБА_1 , будучи учасником освітнього процесу, а саме вихователем групи молодшого дошкільного віку «Сонечко» Любомльського закладу дошкільної освіти, що знаходиться за адресою: м. Любомль, вул. Завальська, 1, протягом березня 2026 року неодноразово вчиняла булінг (цькування) психологічного та фізичного характеру стосовно малолітньої вихованки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що проявлялося у підвищенні голосу, здійсненні психологічного тиску, шарпанні дитини, щипанні її за руку та сідниці, висловлюванні образливих слів, приниженні честі та гідності дитини, внаслідок чого було заподіяно шкоду її психологічному здоров`ю, що виразилася у страху, підвищеній тривожності, емоційному напруженні та небажанні відвідувати заклад дошкільної освіти. 
ОСОБА_1 та її захисник у судовому засіданні винуватість у вчиненні адміністративного правопорушення заперечили. Просили провадження у справі закрити, посилаючись на відсутність у її діях складу адміністративного правопорушення. На підтвердження викладеної правової позиції стороною захисту подано письмове клопотання про закриття провадження у справі, яке підтримано під час судового розгляду.
Законні представники потерпілих ОСОБА_3 та Хвас Л.О. у судовому засіданні підтвердили свої письмові пояснення, що містяться в матеріалах справи, та зазначили, що підтримують їх у повному обсязі.

Винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих адміністративних правопорушень повністю підтверджується сукупністю належних, допустимих, достовірних та взаємопов`язаних доказів, досліджених у судовому засіданні, а саме: протоколами про адміністративні правопорушення; довідками про результати проведення перевірки інформації, викладеної у зверненні Любомльського закладу дошкільної освіти № 2; повідомленнями Любомльського закладу дошкільної освіти № 2, направленими начальнику служби у справах дітей Любомльської міської ради та начальнику відділення поліції № 1 (м. Любомль) Ковельського РУП ГУНП у Волинській області; заявами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; письмовими поясненнями виконувача обов`язків директора Любомльського закладу дошкільної освіти № 2; письмовими поясненнями ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; письмовими поясненнями практичного психолога Любомльського закладу дошкільної освіти № 2 ОСОБА_6 ; первинними повідомленнями про підозру на випадок насильства щодо дитини; наказом про проведення службового розслідування стосовно ОСОБА_1 ; наказом про відсторонення ОСОБА_1 від роботи; письмовими поясненнями вихователя ОСОБА_7 ; службовою запискою помічника вихователя ОСОБА_8 ; актами психологічного обстеження дітей та результатами проведених бесід із дітьми групи молодшого дошкільного віку «Сонечко»; висновком психолога громадської організації «Fox House» за результатами обстеження ОСОБА_4 ; листом служби у справах дітей Любомльської міської ради; актами обстеження умов проживання сімей ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ; протоколами №№ 1, 2, 3 засідань комісії Любомльського закладу дошкільної освіти № 2 з проведення службового розслідування випадку булінгу; висновком комісії з проведення службового розслідування випадку булінгу в закладі дошкільної освіти; наказом про прийняття ОСОБА_1 на роботу; посадовою інструкцією вихователя закладу дошкільної освіти, а також показаннями свідка ОСОБА_8 .
Свідок  ОСОБА_8 в судовому засіданні показала, що працювати з ОСОБА_1 важко, оскільки остання є конфліктною, не контролює власні емоції та використовує неналежні методи виховання дітей. Зокрема, якщо дитина вередувала, ОСОБА_1 виводила її до спальної кімнати, роздягала до нижньої білизни та вкладала спати. Якщо діти бігали по приміщенню групи або не слухалися, вона могла зняти з них штани чи колготи, залишаючи дитину без можливості самостійно їх одягнути, використовуючи це як покарання за непослух. Також, за словами свідка, ОСОБА_1 постійно підвищувала голос на дітей, коли вони вередували або не виконували її вказівок.
Свідок повідомила, що у березні 2026 року була очевидцем того, як під час миття нею посуду ОСОБА_1 повідомила дітям про необхідність вивчити молитву «Отче наш» та неодноразово змушувала їх повторювати її. При цьому, як зазначила свідок, таке питання попередньо з батьками дітей не узгоджувалося, хоча дітям віком 3–4 роки було складно запам`ятовувати та повторювати текст молитви.
Щодо малолітньої ОСОБА_4 свідок показала, що ОСОБА_1 неодноразово висловлювалася про дитину словами, що їй «не місце в садочку, а місце у спецгрупі». Також свідок була очевидцем випадку, коли під час підготовки дітей до прогулянки ОСОБА_11 почала вередувати та відволікатися. У відповідь ОСОБА_1 різко викинула її речі із шафки, після чого дитина почала плакати та перебувала в істериці. Свідок пояснила, що в цей час допомагала одягатися іншим дітям, а коли підняла голову, побачила, що ОСОБА_11 вже перебуває всередині шафи для зберігання одягу, звідки ОСОБА_1 витягувала її.
Крім того, свідок повідомила про інший випадок, який стосувався малолітньої ОСОБА_12 . За її словами, коли ОСОБА_13 перебувала у туалетній кімнаті та голосно засміялася, це розлютило ОСОБА_1 , яка швидко попрямувала до туалету. Після цього дитина вибігла звідти у стані сильного переляку, плакала, підбігла до свідка, міцно обійняла її, шукаючи захисту та заспокоєння.

Щодо доведеності поза розумним сумнівом.
Суд враховує, що специфіка доведення булінгу (цькування) серед дітей дошкільного віку (3–4 роки) істотно відрізняється від доведення аналогічних обставин за участю повнолітніх осіб або дітей старшого віку. Це зумовлено тим, що безпосередніми учасниками та очевидцями таких подій, як правило, є лише малолітні діти, вихователь, помічник вихователя, а будь-які інші сторонні свідки відсутні.
За таких умов повідомлення батьків про обставини можливого цькування об`єктивно формуються на підставі інформації, отриманої від дітей, які через свій вік не можуть самостійно реалізувати процесуальні права свідка чи надати суду безпосередні пояснення у спосіб, передбачений законом. Саме тому відсутність інших очевидців не може автоматично свідчити про недоведеність події або бути самостійною підставою для відхилення доводів сторони, яка посилається на відповідні обставини.
Суд оцінює такі відомості не ізольовано, а у сукупності з усіма іншими доказами у справі, перевіряючи їх послідовність, взаємну узгодженість, логічність, відповідність іншим встановленим фактичним обставинам, а також відсутність об`єктивних даних, які б їх спростовували. При цьому передача батькам інформації, отриманої від малолітньої дитини, з урахуванням її віку та особливостей освітнього процесу, є природним та очікуваним способом повідомлення про події, що відбуваються у закладі дошкільної освіти.
Відтак сам по собі той факт, що відповідні обставини були сприйняті малолітніми дітьми та доведені до відома батьків, а не безпосередньо інших сторонніх очевидців, не свідчить про їх недопустимість чи недостовірність і не звільняє суд від обов`язку надати їм оцінку в сукупності з іншими доказами відповідно до принципу вільної оцінки доказів.

Із досліджених доказів убачається, що малолітні ОСОБА_9 та ОСОБА_10 висловлювали небажання відвідувати заклад дошкільної освіти у групі, вихователем якої є ОСОБА_14 .
Зокрема, малолітня ОСОБА_13 повідомляла своїй матері про застосування до неї вихователем ОСОБА_1 фізичного впливу, а саме про випадки щипання та шарпання.
Малолітня ОСОБА_11 , зі свого боку, повідомляла матері, що вихователь ОСОБА_1 поміщала її до шафи для зберігання одягу як спосіб покарання, а також підвищувала на неї голос.
Крім того, матеріалами службових розслідувань установлено, що вихователь ОСОБА_1 , незважаючи на релігійні переконання сімей вихованців та без погодження із їхніми батьками чи законними представниками, систематично вимагала від дітей вивчення та промовляння молитви.
З матеріалів роботи практичного психолога ОСОБА_15 закладу дошкільної освіти вбачається, що у дітей виявлено підвищений рівень тривожності, замкнутість, емоційну напруженість, а також небажання контактувати з вихователем ОСОБА_14 .
Відповідно до висновку психолога, у малолітньої ОСОБА_9 встановлено ознаки підвищеної тривожності, страху та емоційного напруження, пов`язаних із перебуванням у закладі дошкільної освіти під час здійснення виховного процесу вихователем ОСОБА_14 .
Отже, показання свідка повністю узгоджуються із заявами законних представників дітей, результатами службового розслідування, матеріалами психологічного обстеження, письмовими поясненнями практичного психолога закладу дошкільної освіти, актами психологічного дослідження дітей, висновком психолога громадської організації «Fox House», а також із висновком комісії з проведення службового розслідування випадку булінгу, які в сукупності свідчать про наявність у дітей ознак психологічного неблагополуччя, страху, підвищеної тривожності емоційної напруги та небажання відвідувати дошкільний заклад саме у зв`язку з поведінкою вихователя ОСОБА_1 .
Досліджені судом докази свідчать, що дії ОСОБА_1 не були поодинокими чи випадковими. Навпаки, вони мали систематичний характер, проявлялися щодо різних вихованців групи та виражалися у психологічному тиску, фізичному впливі, принизливому ставленні до дітей, використанні способів покарання, які не відповідають принципам гуманного виховання дітей дошкільного віку.

Суд критично оцінює заперечення ОСОБА_1 та її захисника щодо недоведеності вини, оскільки такі доводи спростовуються сукупністю досліджених доказів, які є взаємоузгодженими, взаємодоповнюють один одного та не містять істотних суперечностей.
Сукупність доказів у даній справі свідчить про те, що повідомлення дітей були послідовними, взаємно узгодженими, підтверджені незалежними джерелами доказів — показаннями свідка ОСОБА_8 , результатами службового розслідування, психологічними висновками та іншими письмовими матеріалами справи, що виключає їх випадковість чи вигаданість.
За таких обставин суд приходить до переконання, що винуватість ОСОБА_1 у систематичному вчиненні психологічного та фізичного булінгу (цькування) стосовно малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 доведена сукупністю належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів поза розумним сумнівом, а її дії правильно кваліфіковано за відповідною нормою Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Щодо строків накладення адміністративного стягнення.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», булінг (цькування) – це психологічне, фізичне, економічне чи сексуальне насильство, тобто будь-яке умисне діяння (дія чи бездіяльність), яке систематично вчиняється стосовно дитини або іншого учасника освітнього процесу та порушує його права, свободи чи законні інтереси.
Таким чином, систематичність є обов`язковою ознакою складу адміністративного правопорушення, пов`язаного з булінгом, оскільки таке правопорушення складається із сукупності окремих самостійних дій (словесних образ, психологічного тиску, фізичного впливу тощо), які повторюються у часі. Водночас сама по собі систематичність не означає, що булінг є триваючим адміністративним правопорушенням. Закінченим таке правопорушення є з моменту вчинення останньої дії, яка в сукупності з попередніми утворює ознаку систематичності.
Відповідно до частини другої статті 38 КУпАП, якщо справи про адміністративні правопорушення підвідомчі суду, адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а щодо триваючого правопорушення – не пізніш як через три місяці з дня його виявлення.
Як встановлено судом, заяви законних представників малолітніх дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про факти можливого булінгу надійшли на ім`я виконувача обов`язків директора Любомльського закладу дошкільної освіти 26 березня 2026 року. Із їх змісту вбачається, що заявники повідомили про конкретні факти цькування, які, за їх твердженням, мали місце до зазначеної дати.
За таких обставин суд доходить висновку, що не пізніше 26 березня 2026 року уповноваженим особам стало відомо про останні дії, які, на думку заявників, у своїй сукупності утворювали ознаки булінгу, а відтак саме з цієї дати слід обчислювати строк, передбачений статтею 38 КУпАП. Підстав для застосування положень щодо триваючого адміністративного правопорушення суд не вбачає.
Матеріали справи надійшли до суду 18 травня 2026 року. Надалі розгляд справи неодноразово відкладався за клопотаннями сторони захисту, зокрема для забезпечення права особи на захист, ознайомлення з матеріалами справи, у зв`язку з перебуванням особи, щодо якої складено протокол, на лікарняному, а також через виклик ключового свідка, яка перебувала за кордоном.
Остаточний розгляд справи відбувся 01 липня 2026 року, тобто після спливу тримісячного строку, встановленого статтею 38 КУпАП для накладення адміністративного стягнення.
Відтак, на момент вирішення справи судом спливли строки накладення адміністративного стягнення, що відповідно до п. 7 ч.1 ст. 247 КУпАП є самостійною підставою для закриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст.283, 284 КУпАП,
п о с т а н о в и в :
ОСОБА_1 визнати винуватою у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.173-4 КУпАП, провадження в справі закрити у зв`язку із закінченням на момент її розгляду строку накладення адміністративного стягнення.
Постанова протягом десяти днів з дня її винесення може бути оскаржена в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду через Любомльський районний суд Волинської області.
Дата складення повного тексту постанови 03.07.2026 року.

Суддя Любомльського районного суду
Волинської області         С.А. Шеремета