ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 травня 2026 року
м. Київ
Справа № 523/11199/16-ц
Провадження № 61-7663св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Фаловської І. М.,
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Форманюк Олени Миколаївни на постанову Одеського апеляційного суду від 14 травня 2025 року в складі колегії суддів Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Комлевої О. С.,
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фьодоров Євген Анатолійович, про витребування майна з чужого незаконного володіння, та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову,- приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Філімонова Галина Василівна, про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, скасування державної реєстрації, припинення права власності, поновлення права власності та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2016 року ОСОБА_2  звернулася до суду з позовом, у якому зазначила, що в травні 2016 року вона дізналася, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15 квітня 2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 
03 червня 2011 року її баба - ОСОБА_5 , не розуміючи значення своїх дій, подарувала вказану квартиру ОСОБА_3 . У 2014 році ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, який рішенням суду від 11 липня 2014 року в справі № 523/9068/14-ц було задоволено.
09 липня 2014 року ОСОБА_5 склала заповіт на ім`я ОСОБА_2 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. 
06 листопада 2014 року позивачка отримала відмову в поновленні реєстрації на спірну квартиру, а 13 листопада 2014 року отримала витяг з Державного реєстру речових прав, відповідно якого власником спірної квартири зазначено ОСОБА_1 
01 грудня 2015 року позивачці видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. 
З урахуванням заяви про зміну підстав позовних вимог просила витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому зазначила, що вона є власницею спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 15 квітня 2014 року № 652 та після укладення договору вона вселилася до квартири та почала ремонтні роботи.
На момент ухвалення судового рішення про визнання недійсним договору дарування від 03 червня 2011 року вона вже була власником квартири, однак її не було залучено до участі в справі. Вважає себе добросовісним набувачем.
В остаточних позовних вимогах просила:
- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 26233206 від 18 листопада 2015 року, номер запису про право власності 12109629, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 340187051101;
- припинити право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 29,3 кв. м, щодо об`єкта нерухомого майна 340187051101;
- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом серія та номер 2201, видане 01 грудня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу на ім`я ОСОБА_2 , на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 29,3 кв. м;
- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 26634033 від 01 грудня 2015 року, номер запису про право власності 12302310, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 340187051101;
- припинити право власності ОСОБА_2 , на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 29,3 кв. м щодо об`єкта нерухомого майна № 340187051101;
- встановити, що рішення суду є підставою для поновлення державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 29,3 кв. м, номер запису про право власності № 5363840 від 15 квітня 2014 року, індексний номер 12451997 від 15 квітня 2014 року, щодо об`єкта нерухомого майна № 40187051101.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
01 березня 2024 року рішенням Пересипського районного суду м. Одеси (раніше - Суворовський районний суд м. Одеси) у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 26233206 від 18 листопада 2015 року, номер запису про право власності 12109629, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 340187051101. Припинено право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 29,3 кв. м, щодо об`єкта нерухомого майна № 340187051101. Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом серія та номер 2201, видане 01 грудня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу на ім`я ОСОБА_2 , на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 29,3 кв. м. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 26634033 від 01 грудня 2015 року, номер запису про право власності 12302310, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 340187051101. Припинено право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 29, 3 кв. м, щодо об`єкта нерухомого майна № 340187051101. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Суд першої інстанції керувався тим, щона підставі судового рішення договір дарування спірної квартири є недійсним з моменту його укладення, тобто з 03 червня 2011 року. Право власності на спірну квартиру зареєстровано за позивачкою 01 грудня 2015 року, за відповідачкою - 15 квітня 2014 року, отже, останнім набувачем права власності на спірну квартиру є ОСОБА_2 , а тому підстави для витребування на її користь квартири на підставі вимог статей 387, 388 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України відсутні.Отже, ОСОБА_2 обрано неправильний спосіб захисту свого порушеного права.
Водночас суд виснував, що нас вчинення реєстраційної дії 18 листопада 2015 року - поновлення державної реєстрації права власності за ОСОБА_5 відбулось після її смерті, та на підставі судових ухвал, постановлених також після смерті останньої, що дає підстави для часткового задоволення позову ОСОБА_1 
14 травня 2025 року постановою Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Пересипського районного суду м. Одеси (раніше - Суворовський районний суд м. Одеси) від 01 березня 2024 року скасовано в частині часткового задоволення позову ОСОБА_1 , ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Апеляційний суд керувався тим, що суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що ОСОБА_2 обрала неправильний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки їй належить звернутися до суду за захистом порушеного права в порядку глави 29 ЦК України.
ОСОБА_1 у своїй позовній заяві стверджувала, що вона є власником спірної квартири, тому належним способом захисту порушеного права особи, яка вважає себе власником нерухомого майна, однак яке зареєстроване за іншою особою, є віндикаційний позов.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У червні 2025 року представник  ОСОБА_1 - адвокат Форманюк О. М. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 14 травня 2025 року,в якій просить її скасувати в частині, якою рішення Пересипського районного суду м. Одеси (раніше - Суворовський районний суд м. Одеси) від 01 березня 2024 року щодо позовних вимог ОСОБА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Рішення суду першої інстанції у відповідній частині просить залишити без змін.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Особа, яка подала касаційну скаргу, послалася на те, що апеляційний суд не врахував правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду: 
- від 14 листопада 2018 року в справі № 2-1316/2227/11, про те, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом;
- від 11 грудня 2019 року в справі № 414/811/17, про те, що порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб є самостійною підставою для визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 фактично користується спірним нерухомим майном, тому суд апеляційної інстанції безпідставно виснував про те, що ОСОБА_1 обрала неналежний спосіб захисту порушеного права і повинна була подати до суду віндикаційний позов про витребування майна. Отже, предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння.
ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, який ніким не скасовано. Проте в справі № 523/9068/14 апеляційний суд скасував договір дарування за неіснуючим адресом: квартира АДРЕСА_2 , тому вважає, що договір дарування квартири, укладений 03 червня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , є чинним.
Поновлення державної реєстрації права власності 18 листопада 2025 року за ОСОБА_5 відбулось після смерті останньої, тому є незаконним, а отже і свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_2 отримала 01 грудня 2015 року також незаконно.
Доводи інших учасників справи
Відзивів на касаційну скаргу не надходило.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 29 вересня 1997 року, виданим Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради народних депутатів на підставі розпорядження від 29 вересня 1997 за № 10280, квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності в рівних частках ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (т. 1, а. с.7).
16 серпня 2008 року ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті чоловіка ОСОБА_6 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 9).
03 червня 2011 року ОСОБА_5 на підставі договору дарування подарувала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 78, 79).
15 квітня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 22, 23).
Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (дата, час формування 15 квітня 2014 року) право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 18).
У червні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І. М., про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного між нею та відповідачем 03 червня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І. М. Позов мотивовано тим, що вона помилилася щодо природи оспорюваного правочину, оскільки вважала, що між нею та відповідачем укладено договір довічного утримання, однак остання не надала їй жодної допомоги, а тому просила визнати недійсним договір дарування на підставі статті 229 ЦК України. Одночасно зазначала, що відповідачка навмисно ввела її в оману, а тому також просила визнати вказаний договір недійсним на підставі статті 230 ЦК України.
09 липня 2014 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким все своє майно з чого б вона не складалось, і взагалі де б воно не було, на випадок своєї смерті заповіла ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 220). 
11 липня 2014 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси в справі № 523/9068/14 позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І. М., про визнання договору дарування недійсним задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 03 червня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І. М. на підставі вимог статті 230 ЦК України у зв`язку з введенням сторони правочину в оману.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.
24 жовтня 2014 року ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси в справі 523/9068/14-ц заяву ОСОБА_5 про роз`яснення рішення суду задоволено. Роз`яснено рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 липня 2014 року та зазначено, що за наслідком визнання недійсним договору дарування квартири право власності відновляється у первісний стан, тобто за ОСОБА_5 (т. 1, а. с. 182).
11 червня 2015 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси в справі №523/19952/14-ц позов ОСОБА_5 до ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фьодоров Є. А., Одеське міське управління юстиції, про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено. Витребувано з володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 .
07 вересня 2015 року ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси заяву ОСОБА_5 про виправлення описки в рішенні Суворовського районного суду м. Одеси від 11 червня 2015 року задоволено. Викладено другий абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Витребувати з володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 »
30 жовтня 2015 року ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси заяву представника ОСОБА_5 про роз`яснення рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 червня 2015 року задоволено. Роз`яснено рішення Суворовського районного суду м. Одеси № 523/19952/14-Ц від 11 червня 2015 року, зазначивши, що цим рішенням суд вирішив, що всі речові права на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , переходять з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь законного власника ОСОБА_5 . Встановлено порядок виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 червня 2015 року, відповідно до якого воно є підставою для Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції на внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , за власником ОСОБА_5 
01 грудня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Г. В. видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину на майно, що належало ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що складається з квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 239). 
Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна про реєстрацію прав та їх обтяжень право власності на квартиру   АДРЕСА_2 01 грудня 2015 року зареєстровано за ОСОБА_2 , форма власності: приватна, розмір частки 1/1 (т. 1, а. с. 19).
15 лютого 2017 року ухвалою апеляційного суду Одеської області в справі № 523/9068/14 залучено до участі ОСОБА_2 як правонаступника ОСОБА_5 
11 травня 2017 року рішенням Апеляційного суду Одеської області в справі № 523/9068/14 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 липня 2014 року скасовано, позовну заяву ОСОБА_5 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений 03 червня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І. М. на підставі вимог статті 229 ЦК України у зв`язку з помилкою щодо обставин, що мають істотне значення (т. 1, а. с. 103-106).
11 травня 2017 року ухвалою апеляційного суду Одеської області скасовано ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2014 року, відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_5 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , про роз`яснення рішення суду (т. 1, а. с. 265-267).
У мотивувальній частині ухвали від 11 травня 2017 року апеляційний суд зазначив, що згідно з частиною четвертою статті 25 ЦК України правоздатність фізичної особи припиняється у день її смерті. За таких обставин ОСОБА_2 не мала процесуального права на подачу заяви від імені позивача про роз`яснення рішення суду. Крім іншого, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 липня 2014 року було скасовано з ухваленням 11 травня 2017 року нового рішення про задоволення позову частково.
05 вересня 2018 року постановою Верховного Суду в справі № 523/9068/14 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Апеляційного суду Одеського апеляційного від 11 травня 2017 року - без змін (т. 2, а. с. 29-32).
28 грудня 2019 року ухвалою Верховного Суду в справі № 523/9068/14 касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 закрито. Поновлено дію рішення Апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2017 року та постанови Верховного Суду від 05 вересня 2018 року (т. 2, а. с. 62-65).
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Справа оскаржується, а отже і переглядається в касаційному порядку лише в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову, - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Філімонова Г. В., про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, скасування державної реєстрації, припинення права власності, поновлення права власності.
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).
Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Під час розгляду справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 22 жовтня 2019 року в справі № 923/876/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц, від 20 червня 2023 року в справі № 633/408/18.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 01 грудня 2015 року приватним нотаріусом на ім`я Єрьоменко Р. А., та скасувати державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 , припинити право власності ОСОБА_2 та поновити право власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 .
Такі вимоги заявлені позивачкою з тих підстав, що вона вважає себе власницею спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 15 квітня 2014 року № 652, який не визнано недійсним, вона вселилася до квартири та є її добросовісним набувачем. Водночас визнаний недійсним договір дарування квартири від 03 червня 2011 року, на підставі якого продавець володів квартирою на момент продажу, не впливає на її право власності, оскільки до розгляду справи її залучено не було.
Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 911/3594/17).
З визнанням того, що державною реєстрацією права власності на нерухоме майно підтверджується володіння цим майном, у судову практику увійшла концепція «книжного володіння».
Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Під час дослідження судом обставин існування в особи права власності необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама собою державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (постанови Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 911/3594/17, від 17 квітня 2019 року в справ № 916/675/15, від 23 листопада 2023 року в справі № 910/10496/22).
З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його фактичним володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави, заволодіння нею таким майном право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді й далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
Заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, й далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, якщо нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника, було зареєстровано за іншою особою без відповідної на те правової підстави, власник такого майна може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. Відсутністю правової підстави в цьому випадку потрібно розуміти: реєстрацію спірного нерухомого майна за стороною неукладеного правочину; реєстрацію спірного майна за третьою особою на підставі правочину, укладеного всупереч нормам чинного законодавства.
У разі якщо спірне нерухоме майно надалі відчужене за відплатним договором, і сторона цього договору не знала і не могла знати про відсутність у продавця права його відчужувати, у зв`язку із чим така особа є добросовісним набувачем, спірне нерухоме майно також може бути витребуване його власником відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, оскільки таке майно вибуло з володіння власника (законного володільця) не з його волі (за неукладеним правочином).
Якщо суд дійде висновку, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню, державний реєстратор повинен одночасно з державною реєстрацією припинення права власності відповідача на відповідне нерухоме майно провести державну реєстрацію набуття права власності на спірне нерухоме майно за позивачем.
Водночас на підставі положень абзацу першого частини третьої статті 26 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) відомості про право власності відповідача з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вилучаються. Задоволення позову є підставою для вчинення державним реєстратором нової реєстраційної дії - внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення.
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV). Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.
На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.
Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила, зокрема, у пунктах 95-99 постанови від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц.
Отже, судове рішення про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно виключно у разі, якщо право власності на це майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.
У справі встановлено і сторонами не спростовано, що згідно із відомостей із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником спірної квартири є ОСОБА_2 , тому саме вона вважається фактичним володільцем нерухомого майна.
ОСОБА_1 у своїй позовній заяві стверджує, що вона є власником спірної квартири та просить встановити, що рішення суду буде підставою для поновлення державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 на спірну квартиру.
У такому випадку апеляційний суд зробив правильний висновок, що належним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 , яка вважає себе власником нерухомого майна, однак яке зареєстроване за іншою особою - ОСОБА_2 , є саме віндикаційний позов.
Такі висновки узгоджуються зі сталою практикою Великої Палати Верховного Суду.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 та ін..
Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі, що в справі № 523/9068/14 апеляційний суд скасував договір дарування за неіснуючим адресом: квартира АДРЕСА_2 , а той час як адресою спірної квартири є квартира АДРЕСА_1 , на висновки суду не впливають, оскільки зазначення правильної адреси може були здійснене шляхом виправлення описки в судовому рішенні.
Доводи заявника в касаційній скарзі на те, що суд не врахував висновків Верховного Суду в постановах від 14 листопада 2018 року в справі № 2-1316/2227/11, від 11 грудня 2019 року в справі № 414/811/17, є безпідставними, з огляду на таке. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд нижчої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
У справі № 2-1316/2227/11, яку посилається заявник в касаційній скарзі, Верховний Суд виснував, щовідповідачі прийняли спадщину після смерті спадкодавця і не пропустили строк, передбачений частиною першою статті 1269 ЦК України.
У справі № 414/811/17 суди задовольнили позов про визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними у зв`язку зі встановленням порушення спадкових прав позивача видачею відповідачу свідоцтв про право на спадщину за законом, оскільки згідно частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. 
Отже, не можна вважати, що обставини справ, на які посилається заявник у касаційній скарзі, є подібними обставинам справи, що переглядається.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскарженому судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд керується тим, що в справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.
Інші доводи касаційної скарги вказаних висновків не спростовують, вони зводяться до власного тлумачення норм права, власної оцінки доказів та незгоди з рішенням суду апеляційної інстанції і спростовуються матеріалами справи.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain), пункт 29).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі судове рішення в оскаржуваній частині підлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Форманюк Олени Миколаївни залишити без задоволення.
Постанову Одеського апеляційного суду від 14 травня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	О. М. Ситнік   Є. В. Петров   І. М. Фаловська