Суддя   ОСОБА_1 
Справа № 644/3740/26 
Провадження № 1-кп/644/747/26 
17.06.2026

ВИРОК
Іменем України

17 червня 2026 року           м. Харків

Індустріальний районний суд м. Харкова у складі: 
головуючої судді – ОСОБА_1 , 
за участю:
секретаря судових засідань – ОСОБА_2 ,
прокурора – ОСОБА_3 ,
обвинуваченого – ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 приміщення Індустріального районного суду м. Харкова обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12026221180000283 від 04.03.2026, стосовно:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Харкова, громадянин України, українець, неодружений, має неповну вищу освіту, офіційно непрацевлаштований, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимий,
у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 317 КК України, 

ВСТАНОВИВ:

I.Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Судом установлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , діючи умисно, цілеспрямовано, цілковито усвідомлюючи, протиправність своїх дій, посягаючи на встановлені законодавством України суспільні відносини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, що охороняють здоров`я населення України, в порушення вимог ст. 7, 12, 17, 25 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 15.02.1995 року № 61-95-ВР, Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, та зловживанню ними» від 15.02.1995 № 63/95-ВР, наказу Міністерства охорони здоров`я України № 188 від 01.08.2000 року, постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів» від 06.05.2000 № 770, будучи особою, яка періодично вживає наркотичні засоби та психотропні речовини, в силу чого, достовірно знаючи про порядок обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, прекурсорів на території України, а також про відповідальність за незаконний обіг наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, безоплатно, не маючи корисливих мотивів, реалізовуючи свій прямий злочинний умисел, спрямований на надання приміщення для незаконного вживання психотропних речовин, надав іншим особам приміщення квартири АДРЕСА_3 , яка в нього перебуває у користуванні, як місце для незаконного вживання психотропних речовин. 
Так, 13.03.2026 близько 13 години 30 хвилин, ОСОБА_4 перебуваючи у квартирі АДРЕСА_3 , маючи умисел, спрямований на безоплатне надання приміщення для незаконного вживання психотропних речовин, умисно, цілковито усвідомлюючи протиправність своїх дій, безоплатно, не маючи корисливих мотивів, забезпечуючи можливість вживання психотропних речовин іншими особами, надав дозвіл на використання приміщення вищевказаної квартири ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , як приміщення для вживання психотропних речовин, обіг яких заборонено. 
Далі, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , скориставшись наданням дозволу, разом з ОСОБА_4 вжили особливо небезпечну психотропну речовину – PVP, обіг якої заборонено, шляхом викурювання за допомогою скляних піпеток.
У подальшому, 13.03.2026 в період часу з 17 години 06 хвилин до 18 години 03 хвилин у приміщенні квартири АДРЕСА_3 , в якій зареєстрований та фактично проживає ОСОБА_4 , слідчим СВ ВП №1 ХРУП №2 ГУНП в Харківській області капітаном поліції ОСОБА_8 проведено санкціонований обшук, у ході якого у вказаній квартирі знаходилися ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які відповідно до проведених експертиз перебували у стані наркотичного сп`яніння внаслідок вживання психотропних речовин
Враховуючи викладене вище, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 317 КК України, тобто надання приміщення для незаконного вживання психотропних речовин.
1.1.Правова позиція сторони обвинувачення відображена в обвинувальному акті, з огляду на який прокурор зазначила, що стороною обвинувачення надано та судом досліджено достатньо доказів для встановлення відповідності викладених у обвинувальному акті фактичних обставин об`єктивної істини, як зважаючи на окремі докази, так і в їх сукупності, що дають підстави визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.317 КК України. Також, прокурор вважав, з урахуванням повного визнання вини ОСОБА_4 за обставин визначених у обвинувальному акті, недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ним не оспорюються згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України. Окрім цього, прокурор вважав за можливе, з урахуванням щирого каяття та активного сприяння органам досудового слідства обвинуваченим, призначити ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 317 КК України, у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_4 , звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням на іспитовий строк 2 (два) роки.
1.2.Правова позиція сторони захисту:
1.2.1. Обвинувачений ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свою вину у скоєнні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні – злочині повністю визнав, з відповідною кримінально-правовою кваліфікацією його дій погодився, не оспорюючи фактичних обставин, викладених у обвинувальному акті від 06.04.2026. Свої дії ОСОБА_4 піддав критичній оцінці, у скоєному щиро розкаявся, висловив сором, запевнив суд, що проходить лікування від наркотичної залежності та прагне до звільнення від пагубної звички, оскільки розуміє який негативний вплив наркотики мають на його життя. Окрім цього, обвинувачений ОСОБА_4 повідомив суд, що вважає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ним не оспорюються, та запевнив, що правильно розуміє зміст цих обставин, погоджується з кваліфікацією його діянь, визнає обставини встановлені стороною обвинувачення, також розуміє, що у такому випадку, він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, про що надав суду відповідну письмову заяву (а.с. 30а). Також, обвинувачений просив суд призначення йому мінімальне покарання визначене ч. 1 ст. 317 КК України, та звільнити від його відбування надавши іспитовий строк, під час якого ОСОБА_4 продовжуватиме проходити лікування від наркотичної залежності, належно виконувати обов`язки покладені судом та уповноваженим органом пробації, оскільки йому відомий установлений порядок пробаційного нагляду, а їх контроль сприятиме у налагодженні життя без наркотиків.
1.2.2.Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 – адвокат ОСОБА_5 , який діє в інтересах обвинуваченого на підставі ордеру серії АХ № 1336106 від 23.03.2026 (а.с. 19), звернув увагу суду на щире каяття та активне сприяння обвинуваченим під час досудового розслідування, зокрема на зізнавальні показання ОСОБА_4 під час його допиту, добровільну видачу речових доказів під час обшуку, його активну участь у слідчому експерименті тощо. Зважаючи на зазначене, захисник ОСОБА_4 наголосив, що обвинувачений повністю визнає свою вину, запевнив та підтвердив добровільність висловленої ним позиції, а також розуміння змісту обставин, які ніким не оспорюються та обмежень щодо їх оскарження в апеляційному порядку, тому просив суд здійснювати розгляд справи на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, а також під час призначення покарання застосувати ст. 69 КК України, враховуючи наявність двох пом`якшуючих обставин, та призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено санкцією ч. 1 ст. 317 КК України, а саме у виді 2 (двох) років позбавлення волі, та зі застосуванням ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного судом покарання з випробуванням на іспитовий строк 2 (два) роки. 
II.Статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.
За наведених обставин, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , своїми умисними діями скоїв кримінальне правопорушення, яке суд кваліфікує за ч. 1 ст. 317 КК України як надання приміщення для незаконного вживання психотропних речовин.
III. Докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 16.09.2024 (справа 444/870/22, провадження № 51- 2989 кмо 23) зазначила, що суд у конкретному кримінальному провадженні на підставі ч. 3 ст. 349 КПК має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, у тому числі, у разі часткового заперечення винуватості особи у вчиненні окремого кримінального правопорушення в сукупності кримінальних правопорушень, яке має окрему кваліфікацію, або є окремим епізодом кримінального правопорушення, чи невизнання цивільного позову, та у такому випадку щодо цих оспорюваних обставин провести судовий розгляд у загальному порядку, дослідивши докази, які підтверджують або спростовують ці обставини. Такий порядок розгляду кримінального провадження не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, визначені в ч. 1 ст. 91 КПК.
На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів по справі, щодо тих обставин, які ніким з учасників процесу не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, сумнівів у добровільності його позиції немає, останньому роз`яснено, що у такому випадку, він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку
Беручи до уваги те, що обвинувачений винуватість у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав у повному обсязі, не піддавав сумніву обставини, викладені в обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин, що у суду не викликало сумнівів у добровільності його позиції, тому суд, за згодою ОСОБА_4  з`ясувавши думку прокурора, захисника обвинуваченого, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються. 
Заразом, суд з`ясував, чи не наполягає ОСОБА_4 на дослідженні всіх доказів у справі, а також роз`яснив обвинуваченому, що у такому випадку, він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 349 КПК України, у зв`язку із надходженням відповідного клопотання від сторони обвинувачення про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються у кримінальному провадженні, яке беззастережно підтримано обвинуваченим, про що останнім надано до суду письмову заяву від 11.05.2026 за вх. № 18721 (а.с. 30а), керуючись імперативною вимогою щодо дотримання принципів змагальності та диспозитивності, суд визнав можливим обмежити обсяг досліджуваних доказів відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, та установив такий порядок їх дослідження: допит обвинуваченого, дослідження документів, що характеризують особу обвинуваченого наданих стороною обвинувачення та захисту, а також документів щодо вжиття заходів забезпечення кримінального провадження за № 12026221180000283 від 04.03.2026.
Так, допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення – злочину, передбаченому ч. 1 ст. 317 КК України, повністю визнав та пояснив суду, що будучи особою, яка періодично вживає наркотичні засоби та психотропні речовини, в силу чого, у 2023 році притягався до кримінальної відповідальності за незаконне придбання та зберігання психотропної речовини, обіг якої заборонено, тому достовірно знаючи про порядок обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, прекурсорів на території України, а також про відповідальність за незаконний обіг наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, 13.03.2026 близько 13 години 30 хвилин безоплатно, не маючи корисливих мотивів, надав дозвіл на використання приміщення квартири АДРЕСА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , як приміщення для вживання психотропних речовин, обіг яких заборонено, які скориставшись наданням дозволу, разом з ОСОБА_4 вжили особливо небезпечну психотропну речовину – PVP, обіг якої заборонено, шляхом викурювання за допомогою скляних піпеток. У подальшому, 13.03.2026 в період часу з 17 години 06 хвилин по 18 годину 03 хвилини у приміщенні квартири АДРЕСА_3 , проведено санкціонований обшук, у проведенні якого ОСОБА_4 сприяв та добровільно видав співробітникам поліції відшукуванні предмети.
Суд, заслухавши підсудного, дійшов переконання, що його показання не викликають сумніву у правильності розуміння змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції, розповідь ОСОБА_4 характеризується структурованістю, хронологією та не викликає сумнівів про відповідність дійсності обставинам. 
Окрім показань ОСОБА_4 , суд брав до уваги та досліджував документи щодо вжиття заходів забезпечення кримінального провадження за № 12026221180000283 від 04.03.2026, а також документи, що характеризують особу обвинуваченого, зокрема:
1.Паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 21.08.2007 Орджонікідзевським РВ ГУМВС України в Харківській області, на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 33-34, 51);
2.Талон квитанція № 1007 у прийомі речових доказів у кримінальному провадженні № 12026221180000283 від 04.03.2026 передбаченого ч. 1 ст. 317 КК України прийняті від слідчої ОСОБА_8 (а.с. 35);
3.Постанова слідчого СВ ВП № 1 ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 21.03.2026 (а.с. 36-37);
4.Довідка про витрати на проведення судової експертизи № СЕ-19/121-26/7317-НЗПРАП від 18.03.2026 (а.с. 38);
5.Постанова слідчого СВ ВП № 1 ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 13.03.2026 (а.с. 39-40);
6.Довідка про зареєстроване місце проживання ОСОБА_4 з 21.08.2007 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 41);
7.Довідка № 4/329 від 09.03.2026, згідно з якою ОСОБА_4 перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час мобілізації не призивався (а.с. 42);
8.Довідка КНП Харківської обласної ради «Обласний психоневрологічний диспансер № 3» № 1050 від 17.03.2026, з якої вбачається, що ОСОБА_4 впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою до КНП ХОР «ОПНД № 3» не звертався (а.с. 43);
9.Довідка КНП Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня» № 1700 від 04.03.2026, з якої вбачається, що ОСОБА_4 на обліку у лікаря нарколога не перебуває (а.с. 44);
10.Ухвала Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20.05.2024 про звільнення ОСОБА_4 від покарання призначеного вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06.04.2023 у виді 1 року обмеження волі (а.с. 45); 
11.Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06.04.2023, згідно з яким ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, та призначено покарання у виді одного року обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання строком на 1 (один) рік (а.с. 46-47);
12.Вимога про наявність судимостей стосовно ОСОБА_4 , з якої судом установлено, що ОСОБА_4 засуджений вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06.04.2023, а ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20.05.2024 звільнений від покарання, у зв`язку з закінченням іспитового строку, що підтверджується довідкою № 66-05032026/63066 від 06.03.2026 (а.с. 48-49);
13.Довідка про проходження ОСОБА_4 курсу психо-соціальної корекції в тренінговому центрі реабілітації «Крок в нове життя» для алко – нарко залежних з 17.03.2026, та триває 1 рік (а.с. 50). 
Будь-яких інших доказів у ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та підсудного, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, зважаючи на позицію учасників судового провадження щодо застосування ч. 3 ст. 349 КПК України, надано та досліджено не було.
Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх узгодженими між собою та іншими доказами у справі, а також належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню у справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством, тому сумніву у своїй належності та допустимості не викликають.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06.12.1998, де Європейський Суд наголошує про те, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь - яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).
Отже, оскільки обвинувачений ОСОБА_4 беззаперечно визнав свою вину у скоєнні інкримінованому йому кримінального правопорушення – злочину, не оспорює фактичні обставини справи та правильно розуміє зміст цих обставин, у суду відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності його позиції, з урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_4 у скоєні злочину, передбаченого за ч. 1 ст. 317 КК України.
Суд дійшов переконання, що подія кримінального правопорушення мала місце, а вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення вірно кваліфіковано за ч. 1 ст. 317 КК України, оскільки ОСОБА_4 достовірно знаючи про порядок обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, прекурсорів на території України, а також про відповідальність за незаконний обіг наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, усвідомлював та безоплатно надавав дозвіл на використання приміщення квартири АДРЕСА_3 , для незаконного вживання психотропних речовин, не маючи корисливих мотивів.
Враховуючи викладене вище, суд вважає винним обвинуваченого ОСОБА_4 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 317 КК України, за яке до нього необхідно застосувати покарання передбачене санкцією відповідної статті КК України.
IV.Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання, мотиви призначення покарання
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 згідно з вимогами ст. 65-67 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, та вимоги ч.2 ст. 50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.
Визначення ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення полягає у з`ясуванні судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у зазначеній статті КК України міститься лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображається у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання, на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.
Судом враховано, що ОСОБА_4 умисно вчинив кримінальне правопорушення – злочин, спрямований проти здоров`я населення у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, яке відноситься до категорії нетяжкого злочину відповідно до ч. 4 ст.12 КК України, оскільки санкція ч. 1 ст. 317 КК України передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від трьох до п`яти років. 
Суд зважає, що у рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03.10.2002 ЄСПЛ зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати у зв`язку з відстрочкою.
Вивченням особи обвинуваченого, судом установлено, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Харкові, є громадянином України (а.с. 33-34, 51), зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 34, 41), 06.04.2023 судимий за ч. 1 ст. 309, ст. 75 КК України до обмеження волі строком на 1 (один) рік, з іспитовим строком на 1 (один) рік (а.с. 46-47), ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20.05.2024 звільнений від покарання призначеного вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06.04.2023 у виді одного року обмеження волі (а.с. 45). Відповідно до відомостей з вимоги про наявність судимостей, ОСОБА_4 , в силу ст. 89 раніше не судимий (а.с. 48-49).
Судом вбачається, що обвинувачений не стоїть на обліку у лікаря нарколога чи психіатра, що підтверджується відповідними довідками (а.с. 43, 44), заразом проходить реабілітацію, починаючи з 17.03.2026 в тренінговому центрі «Крок в нове життя» для алко – нарко залежних (а.с. 50). Окрім цього, обвинувачений перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 , на військову службу за призовом під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_4 не призивався, відомості щодо проходження військової служби останнім відсутні (а.с. 42).
Суд враховує, що під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують відповідно до положень ст. 66, 67 КК України, що відповідає правовій позиції викладеній у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», з якої вбачається, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. 
Відповідно до обвинувального акту від 06.04.2026 обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_4 є щире каяття (а.с. 4), заразом у судовому засіданні прокурор повідомив суд про активне сприяння обвинуваченим розкриттю кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 317 КК України, що підтверджується матеріалами кримінального провадження, зокрема викривальними показами під час допиту підозрюваного, добровільною видачею предметів/речей під час санкціонованого обшуку та сприяння та зізнавальні свідчення під час слідчого експерименту, тому просив суд враховувати активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення як додаткову обставину, яка пом`якшує покарання. Так, ч. 6 ст. 368 КПК України визначено, що обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З правового висновку Верховного Суду у постанові від 20.04.2021 в справі № 457/529/20 вбачається, що щире каяття – це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї кримінально караної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється у самозасудженні особою вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків, прагненні усунути нанесену шкоду та рішенні не вчиняти більше кримінальних правопорушень. Вказана форма посткримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності. 
Каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, відверту негативну оцінку своєї злочинної поведінки, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 кримінальне провадження № 629/847/15-к).
Судом враховано вимоги постанови Верховного Суду від 30.10.2018 у справі №559/1037/16-к, де надано роз`яснення, що активне сприяння розкриття злочину і щире каяття є окремими обставинами, що пом`якшують покарання, у зв`язку з чим суд розцінює щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину альтернативними, незалежними, окремо існуючими обставинами, що пом`якшують покарання.
Під час судових слухань справи ОСОБА_4 беззаперечно та дійсно визнав свою вину за тих обставин, які ставляться йому в провину, усвідомлюючи усю тяжкість скоєного, вільно та без утаювання розкривав суду усі відомі йому обставини вчиненого діяння, неодноразово засуджував свою поведінку, надаючи їй відверту негативну оцінку, неодноразово виражав щирий сором з приводу цього та осуд своєї поведінки, висловлював щире бажання змінити своє життя, у зв`язку з чим планує проходити лікування від наркотичної залежності. 
Суд зауважує, що безпосередньо сприймаючи під час судових засідань пояснення, показання, поведінку обвинуваченого ОСОБА_4 , дійшов переконання, що підсудний дійсно виражає глибокі переживання щодо того, що сталося, соромлячись діяння, яке скоїв, розкриває деталі скоєного задля забезпечення сприяння установлення усіх обставин що мають значення для справи, щиро засуджує свою кримінально карану поведінку, що може свідчити про позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь соціальної небезпечності підсудного, який виражає повну готовність нести кримінальну відповідальність та прийняте будь-яке покарання призначене судом. 
Отже, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як щире каяття, а також, суд бере до уваги активне сприяння обвинуваченим розкриттю злочину, що підтверджується прокурором, захисником обвинуваченого та наданими у суді викривальними показами самого обвинуваченого, а також його відповідальною, процесуально-належною поведінкою під час досудового розслідування та судового розгляду справи по суті, що відповідає правовому висновку Верховного Суду у постанові від 30.10.2018 у справі №559/1037/16-к та від 20.04.2021 у справі № 457/529/20. 
Обставини, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_4 не встановлено (а.с. 4). 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
За приписами ч. 6 ст. 368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у своїй постанові від 02.11.2021 (справа № 750/5031/18, провадження № 51-2761км21) зазначив, що процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Водночас, визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадках, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Суд наголошує, що повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві. Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.
Окрім того, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд також враховує вимоги ч.2 ст. 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, що відповідно до ч. 2 ст. 50 Кримінального кодексу України покарання має на меті не тільки кару, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, має бути відповідним до скоєного, тобто необхідним та достатнім для виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженим, так і іншими особами.
Враховуючи зазначене, суд під час визначення виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке належить до категорії нетяжкого злочину відповідно до ч. 4 ст.12 КК України, та скоєне проти суспільних відносин у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, за яке санкцією ч. 1 ст. 317 КК України передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк від трьох до п`яти років.
Також, суд бере до уваги, дані про особу ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Харкові, є громадянином України (а.с. 33-34, 51), зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 34, 41), в силу ст. 89 КК України раніше не судимий (а.с. 48-49), на обліку у лікаря нарколога чи психіатра не перебуває, що підтверджується відповідними довідками (а.с. 43, 44), заразом проходить реабілітацію, починаючи з 17.03.2026 в тренінговому центрі «Крок в нове життя» для алко – нарко залежних (а.с. 50). 
Судом враховано обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому, такі як щире каяття та активне сприяння у розслідуванні злочину, заразом, суд відхиляє доводи захисника ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 щодо застосування ст. 69 КК України, виходячи з наявності двох зазначених пом`якшуючих обставини, з таких підстав.
Так, приписами ст. 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Отже, для застосування положень ст. 69 КК України, необхідно встановити декілька обставин, що пом`якшують покарання та обов`язково істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення при цьому підлягає врахуванню і особа обвинуваченого. В іншому випадку застосування таких положень неможливе.
Правова конструкція ч.1 ст. 69 КК України законодавцем побудована таким чином, щоб суди в ході реалізації своїх дискреційних повноважень під час призначення винній особі покарання в кожному конкретному випадку вмотивовано аргументували істотність зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння. Тобто встановлення лише факту наявності не менше двох пом`якшуючих покарання обставин не може автоматично тягнути застосування положень ст. 69 КК України.
Отже, для застосування судом положень ст.69 КК України повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, неодноразово викладеною у судових рішеннях, зокрема, у постанові від 01 серпня 2023 року Другої судової палати ККС у складі ВС (справа №621/2376/22).
Так, заявляючи про застосування положень ст.69 КК України до обвинуваченого та призначення йому покарання строком 2 роки позбавлення волі, та на підставі 75 КК України звільнити від його відбування з випробуванням на іспитовий строк 2 роки, адвокат не мотивував, яким чином обставини, що пом`якшують покарання істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину за ч.1 ст.317 КК України.
За таких обставин, суд вважає, що твердження адвоката про можливість призначення обвинуваченому покарання за ч.1 ст.317 КК України, із застосуванням положень ст.69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 2 роки, є безпідставним, оскільки злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, насамперед надання дозволу на використання приміщення для незаконного вживання психотропних речовин є згубним впливом наркоманії та токсикоманії, мають надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки, зумовлений тяжкими наслідками не лише для здоров`я конкретної особи, а й для здоров`я населення, економіки та суспільства в цілому. Більш того, категорія цих правопорушень має велику свою актуальність в умовах воєнного стану та має негативний вплив на правосвідомість громадян.
Поряд із цим, суд дійшов висновку, що обвинуваченому слід призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, заразом, суд дійшов переконання, з урахуванням думки прокурора, захисника та ОСОБА_4 , поведінки останнього, про можливість виправлення обвинуваченого без відбування призначеного покарання та доцільність застосування до нього положень ст. 75 КК України і звільнення від відбування покарання з випробуванням на 2 (два) роки, оскільки його виправлення можливе без ізоляції від суспільства та буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. 
Суд зважає, що у рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03.10.2002 ЄСПЛ зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати у зв`язку з відстрочкою.
Отже, з урахуванням вищенаведеного та загальних засад призначення покарання, аналізуючи матеріали справи, у їх сукупності із висловленими позиціями сторони обвинувачення – прокурора, підсудного та його захисника, враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення, його характер та спосіб, а також обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, із урахуванням особи обвинуваченого, його поведінки під час та після вчиненого, суд дійшов висновку, що обвинуваченому слід призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки із застосування до нього положень ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки, з покладанням відповідних обов`язків, передбачених п. 1, 2 ч.1, п. 2, 4 ч. 3 ст. 76 КК України, оскільки вважає, що його виправлення можливе без ізоляції від суспільства, однак в умовах здійснення контролю за його поведінкою на період строку звільнення від покарання з випробуванням та покладенням обов`язків, що буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. 
Суд врахував та бере до уваги, що положення ст. 75 КК підлягають застосуванню з урахуванням можливості досягнення цілей, визначених в ст. 50 вказаного Кодексу, зокрема, виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Досягнення мети виправлення означає, що в особистості засудженого відбулись такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів. Виправлення засудженого, яке виявляється у внесенні коректив у соціально-психологічні характеристики засудженого, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності і поваги до положень закону, в тому числі і кримінального, досягається таким впливом на свідомість особи, за допомогою якого усуваються ті її негативні риси, які призвели до вчинення кримінального правопорушення.
Отже, саме це покарання, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, з урахуванням позицій учасників справи та обмежень визначених ч. 3 ст. 349 КПК України, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень. 
Суд дійшов переконання, що зазначене покарання відповідатиме його меті, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи). Таке покарання, на думку суду, перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину». Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у ст. 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
V.Підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду.
Цивільний позов під час досудового розслідування у кримінальному провадженні заявлено не було (а.с. 4).
VI.Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
Підстави застосування до юридичної особи заходів кримінально-правового характеру відсутні. 
Викривач у кримінальному провадженні відсутній, винагорода викривачу не пропонувалась. 
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 у межах кримінального провадження № 12026221180000283 від 04.03.2026 не обирався, а суд не вбачає підстав для його застосування.
Відповідно до п.12 ч.1 ст.368 КПК України ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити, що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами. 
Витрати на проведення експертизи під час досудового розслідування відсутні.
На вимогу положень ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту. 
З матеріалів кримінальної справи вбачається, що по справі понесені процесуальні витрати за проведення судової експертизи матеріалів, речовин та виробів № СЕ-19/121-26/7317-НЗПРАП від 18.03.2026 у сумі, що становить 4 457 грн 00 коп та підтверджується довідкою (а.с. 38), що підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_4 , відповідно до ч.2 ст.122 та ч.1, 2 ст.124 КПК України.
Питання речових доказів підлягає вирішенню відповідно до ст. 100 КПК України.
Відповідно до ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.
Отже, керуючись ст. 100, 122, 124, 174, 331, 337, 342-351, 358, 368-371, 373, 374, 376, 395, 532, 615 КПК України,
УХВАЛИВ: 

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення – злочину, передбаченого ч. 1 ст. 317 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням на іспитовий строк 2 (два) роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.
Відповідно до вимог п. 1, 2 ч. 1, п. 2, 4 ч. 3 ст.76 КК України на період іспитового строку покласти на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такі обов`язки: 
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;
- виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.
Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави процесуальні витрати за проведення судової експертизи матеріалів, речовин та виробів № СЕ-19/121-26/7317-НЗПРАП від 18.03.2026 у сумі 4 457 (чотири тисяч чотириста п`ятдесят сім) грн 00 коп.
Речові докази у кримінальному провадженні № 12026221180000283 від 04.03.2026 після набрання вироком законної сили:
1.знищити:
1.1.спеціальний пакет експертної служби України № 6191204, в якому знаходиться об`єкт дослідження, згідно висновку експерта, речовина масою: 0,1515 г, нашарування речовин на поверхні предметів містяться у своєму складі особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено PVP, загальною масою 0,1312 г;
1.2.чотири скляні піпетки з нашаруванням коричневого кольору, поміщені до сейф-пакету № ICR0233950;
1.3.паперовий згорток з кристалічною речовиною білого кольору, поміщений до сейф-пакету № ICR0233951; 
1.4.фрагмент пляшки з нашаруванням коричневого кольору, поміщений досейф-пакету WAR1310780;
1.5.металеві елементи в кількості два шт, поміщені до сейф-пакету № ICR0046397.
Прокурору та обвинуваченому копію вироку вручити негайно після його проголошення, учасники судового провадження мають право отримати у суді копію вироку. Учасникам судового провадження, які не були присутні під час проголошення вироку суду - направити його копію.
Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Індустріальний районний м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення, а ОСОБА_4 – у той же строк з моменту вручення йому копії, з підстав, передбачених ст. 394 КПК України. Вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано не доцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. В іншому разі вирок набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційного суду, якщо його не буде скасовано.
Прокурору та обвинуваченому повний текст вироку вручається в день проголошення його резолютивної частини в умовах дії воєнного стану згідно ч.15 ст. 615 КПК України.
Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки: http://og.hr.court.gov.ua /sud2029/.

Суддя      ОСОБА_1