П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 569/21943/25
Провадження № 22-ц/4815/314/26

Головуючий у Рівненському міському суді 
Рівненської області: суддя Галінська В.В.
Ухвалу суду першої інстанції 
(повний текст) постановлено:
15 жовтня 2025 року у м. Рівне 
Рівненської області
без фіксування судового засідання
звукозаписувальними технічними засобами

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Гордійчук С.О., Боймиструк С.В.
секретар судового засідання: Пиляй І.С.

за участі: представників ОСОБА_1 – адвокатів Гладчук Зінаїди Яківни і Барашивця Андрія Юрійовича та представника ОСОБА_2 – адвоката Курганської Олени Вікторівни,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Гладчук Зінаїди Яківни на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 15 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення вартості безпідставно набутого майна, 
в с т а н о в и в:
У жовтні 2025 року в суд звернувся ОСОБА_2 із позовом до ОСОБА_1 про стягнення 3 528 027 гривень вартості безпідставно набутого майна, 35 581, 79 гривень інфляційних втрат, 146 490, 60 гривень і три відсотки річних від переданих коштів у 15 000 доларів США.
Разом з позовною заявою представником ОСОБА_2 – адвокатом Курганською О.В. подано заяву про забезпечення позову до ОСОБА_1 шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , а саме нежитлове приміщення у АДРЕСА_1 , у межах ціни позову у 3 710 099, 39 гривень.
Ухвалою Рівненського міського суду від 15 жовтня 2025 року прийнято до розгляду і відкрито загальне позовне провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 3 528 027 гривень вартості безпідставно набутого майна, 35 581, 79 гривень інфляційних втрат, 146 490, 60 гривень і три відсотки річних від переданих коштів у 1 500 доларів США.
Ухвалою Рівненського міського суду від 15 жовтня 2025 року заяву представника ОСОБА_2 – адвоката Курганської О.В. задоволено.
Вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , а саме нежитлове приміщення у АДРЕСА_1 , у межах ціни позову у 3 710 099, 39 гривень.
Ухвалу допущено до негайного виконання.
Роз`яснено, що заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу.
У поданій через свого представника – адвоката Гладчук З.Я. апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи оскаржувану ухвалу незаконною і необґрунтованою, що полягало у порушенні норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права та фактично - у невідповідності висновків суду обставинам справи, просить її скасувати, відмовивши у задоволенні заяви повністю.
Обґрунтовуючи її, зазначалося про неврахування судом ст. 150 ЦПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини, рішень Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України", від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії", висновків у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 та у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі №909/835/18.
Не погоджується із мотивуванням позивачем своїх вимог обставинами, що пов`язані з договором, який вже визнано нікчемним на підставі судового рішення.
Зверталася увага на те, що на день постановлення оскаржуваної ухвали ОСОБА_1 уже було сплачено на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_2 1 403 051, 43 гривні, що підтверджується постановами у виконавчому провадженні №№77422462, 77860243 від 30 травня 2025 року. Отже, відповідач фактично не має грошових зобов`язань перед позивачем.
При цьому суд попередньої інстанції не навів доказів та належних обґрунтувань ризиків невиконання можливого рішення суду, що є обов`язковою умовою для забезпечення позову.
Вважає, що арештом нерухомого майна за відсутності дійсного зобов`язання та за фактичної відсутності боргу порушено право приватної власності відповідача, що гарантовано ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також допущено зловживання правом, що суперечить ст. 13 ЦПК України.
Крім того, на розгляді Рівненського апеляційного суду знаходиться апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду від 03 червня 2025 року у справі №569/25295/24 щодо забезпечення позову представника ОСОБА_3 – адвоката Курганської О.В. Пред`явлення безпідставних позовів із заявами про забезпечення позову свідчить про вчинення морального тиску на ОСОБА_1 з метою заволодіння її грошовими коштами.
У поданому відзиві представник ОСОБА_2 – адвокат Курганська О.В., вважаючи оскаржувану ухвалу законною і обґрунтованою, просить залишити її без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги, виходячи з такого.
Ухвалою Рівненського міського суду від 15 жовтня 2025 року заяву представника ОСОБА_2 – адвоката Курганської О.В. задоволено.
Вжито заходів забезпечення шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , а саме нежитлове приміщення у АДРЕСА_1 , у межах ціни позову у 3 710 099, 39 гривень.
Ухвалу допущено до негайного виконання.
Роз`яснено, що заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості і доведеності підстав для задоволення заяви про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення вартості безпідставно набутого майна.
Так, позивач звернувся із позовом про стягнення із відповідача 3 710 099,39 гривень, що включає 3 528 027,00 гривень вартості безпідставно набутого майна, 35 581,79 гривень – інфляційних втрат, 146 490,60 гривень та трьох річних від переданих коштів у 15 000 доларів США. 
ОСОБА_1 є власником нерухомого майна, за яке на підставі попереднього договору сплачувались кошти ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , і на якому позивачем проводились за згодою відповідача будівельні роботи по монтажу придбаного за його рахунок дороговартісного обладнання. При цьому враховано, що відповідач, як власник майна, не обмежена у праві і можливості розпорядитися зареєстрованим за нею майном на власний розсуд, в т.ч. і здійснити його продаж на користь третіх осіб, що може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача спірної суми. 
Предметом позову є вартість обладнання та будівельних робіт по його монтажу, які здійснювались позивачем в будівлі у АДРЕСА_1 , відшкодування збитків та сума трьох процентів річних від передачі коштів за попереднім договором, тоді як предметом забезпечення позову є саме це нежитлове приміщення. 
У випадку відчуження відповідачем належного їй нерухомого майна, на якому позивачем виконувались будівельні роботи, вартість обладнання та будівельних робіт по його монтажу, виконання можливого рішення суду може значно утруднитись або стати неможливим, тому суд погодився, що достатніми та адекватними заходами забезпечення позову є накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 у межах ціни позову у 3 710 099,39 гривень. 
Крім того, судом зауважено, що цей спосіб забезпечення позову відповідає предмету позову та не зумовить фактичного вирішення спору по суті, а спрямований лише на збереження існуючого становища сторін до розгляду справи по суті. При цьому цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
З такими висновками погоджується колегія суддів.
Згідно зі ст.ст. 149-150 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Позов забезпечується, зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 р. у справі № 914/1570/20 зазначається, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 зазначається, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Право на ефективний судовий захист закріплено у ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першому протоколі та протоколах № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року №457/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першому протоколі та протоколах №2, 4, 7 та 11 Конвенції".
Приходячи до переконання про залишення оскаржуваної ухвали без змін, колегія суддів бере до уваги, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій зі сторони відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. При цьому під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. 
Отже, невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам. Однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлених обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення. Тобто підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку. Заходи щодо забезпечення позову мають застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.
Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні процесуального питання до застосування підлягають норми права, на застосуванні яких наполягав ОСОБА_2 , суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив заяву, забезпечивши його позов.
З приводу доводів апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, то колегія суддів з ними не погоджується.
Так, згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про процесуально-правові дефекти, що потягли би помилкове вирішення процесуального питання, заявником надано не було, матеріали справи їх не містять, а апеляційним судом не було їх здобуто.
При цьому встановлено й відсутність обставин, які свідчили би про обов`язкове скасування судового рішення внаслідок існування підстав, передбачених ч. 3 ст. 376 ЦПК України.
Не заслуговують на увагу як необґрунтовані аргументи про неврахування судом ст. 150 ЦПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини, рішень Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України", від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії", висновків у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 та у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі №909/835/18.
Спростовуються правильністю висновків суду і твердження про недодержання ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зловживання позивачем правом, що суперечить ст. 13 ЦПК України.
Щодо покликань автора скарги про те, що на апеляційному розгляді знаходиться апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду від 03 червня 2025 року у справі №569/25295/24, якою забезпечено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , то постановою Рівненського апеляційного суду від 04 грудня 2025 року зазначене судове рішення залишено без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Інших доводам суд попередньої інстанції уже дав детальну і вичерпну оцінку, з чим погоджується й апеляційний суд.
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio – дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
Підставою для залишення оскаржуваної ухвали без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при її постановленні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Гладчук Зінаїди Яківни залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 15 жовтня 2025 року– без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 02 червня 2026 року.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.О.Гордійчук

С.В.Боймиструк