ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

12 травня 2026 року 	м. Ужгород	№ 260/6024/25 	
Суддя Закарпатського окружного адміністративного суду Микуляк П.П., розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ №4641, третя особа – ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Територіального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ №4641, третя особа – ОСОБА_2 , яким просить суд зобов`язати Територіальний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ №4641 скасувати в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів операцію зі зняття з обліку транспортного засобу «КІА» моделі «CERATO», 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .

Заявлені позовні вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що 20.09.2024 року ОСОБА_1 придбала у товариства з обмеженою відповідальністю «РТ АВТО ПЛЮС», які діяли від імені ОСОБА_2 , транспортний засіб марки «КІА» моделі «CERATO», 2005 року випуску, що підтверджується договором купівлі-продажу №8487/24/1/002713, договором комісії №8487/24/1/002713 від 19.09.2024 та актом приймання-передачі транспортних засобів №8487/24/1/002713 від 19.09.2024.
14.06.2025 позивачка звернулась до Територіального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ №2141 для перереєстрації транспортного засобу на себе та отримання нового свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, однак, працівниками ТСЦ МВС №2141 в усній формі було відмовлено позивачці у вчиненні даної реєстраційної дії та не прийнято її документи.
25.06.2025 року адвокатом Німець О.М. було надіслано адвокатський запит до ТСЦ МВС №2141 про надання інформації про причини відмови працівниками ТСЦ МВС №2141 ОСОБА_1 в перереєстрації транспортного засобу.
01.07.2025 року було отримано відповідь на вищевказаний адвокатський запит, відповідно до якої ТСЦ МВС №2141 повідомив, що зазначений у запиті транспортний засіб значиться знятий в ЄДР ТЗ МВС 30.05.2025 з обліку у зв`язку з вибракуванням в ТСЦ №4641, у зв`язку з чим не представляється можливим здійснити перереєстрацію дано автомобіля з наявними документами на час відвідування ТСЦ №2141
У відповідь на адвокатський запит адміністратор ТСЦ МВС №4641 надав заяву ОСОБА_2 від 30.05.2025 про зняття автомобіля марки «КІА» моделі «CERATO», 2005 року випуску з обліку у зв`язку з вибраковкою. У заяві зазначено, що ОСОБА_2 свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 було здане до ТСЦ МВС №4641, однак, з власноруч написаної заяви ОСОБА_2 , яка також додана до відповіді, вбачається, що свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та номерні знаки вона просить вважати втраченими при невідомих обставинах. 
Представник позивача зазначає, що станом на день подачі заяви – ОСОБА_2 вже не була власником даного транспортного засобу та була не вправі звертатись із такою заявою до відповідача.
Відповідно до п.п.2.2 договору купівлі-продажу №8487/24/1/002713 покупець набуває право власності на Транспортний засіб з моменту підписання Сторонами даного Договору купівлі-продажу. 
Представник позивача вважає, що з моменту передачі позивачці транспортного засобу, вона є законним власником такого та вправі розпоряджатись із ним на власний розсуд, навіть якщо вона не здійснила перереєстрацію такого на себе через територіальний сервісний центр, відтак, відповідачем протиправно було знято з обліку 30.05.2025 автомобіль марки «КІА» моделі «CERATO», 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 у зв`язку з вибраковкою.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду було відкрито спрощене позовне провадження в даній адміністративній справі, надано відповідачу строк для подання до суду відзиву на позовну заяву та повідомлено, що згідно з вимогами ч.6 ст.162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Зазначену ухвалу було отримано відповідачем 03 серпня 2025 року, що підтверджується Довідкою про доставку електронного листа. 
Таким чином, суд вважає, що відповідач, належним чином повідомлений про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, правом на подачу відзиву не скористався, про наслідки не подання відзиву був попереджений.
Відповідно до ч.6 ст.162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Частиною 4 ст.159 КАС України встановлено, що неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
09 лютого 2026 року ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду було залучено до справи в якості третьої особи, без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача -  ОСОБА_2 та запропоновано протягом десяти днів з дня вручення ухвали надати суду пояснення щодо позову або відзиву, виклавши свої аргументи і міркування на підтримку або заперечення проти позову. 
Вказану ухвалу було направлено позивачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення. 
05 березня 2026 року на адресу Закарпатського окружного адміністративного суду вказане поштове відправлення повернулося. 
Відповідно до вимог п.4, 5 ч. 6 ст. 251 КАС України днем вручення судового рішення є:
- день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;
- день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку, з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання адміністративним судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного суду від 29.05.2019 у справі №539/2741/17.
Слід зазначити, що до повноважень адміністративних судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання адміністративним судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Згідно зі ч.5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч.4 ст.229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до п.10 ч.1 ст.4 КАС України, письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи судом встановлено, що 19 вересня 2024 року між ТОВ "РТ АВТО ПЛЮС" (Комісіонер) та ОСОБА_2 (Комітент) було укладено договір комісії №8487/24/1/002713, за умовами якого комісіонер зобов`язується за дорученням Комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені один/або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу: марки «КІА», моделі «CERATO», 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .
20 вересня 2024 року ОСОБА_1 придбала у товариства з обмеженою відповідальністю «РТ АВТО ПЛЮС», які діяли від імені ОСОБА_2 , транспортний засіб марки «КІА» моделі «CERATO», 2005 року випуску, що підтверджується договором купівлі-продажу №8487/24/1/002713 та актом приймання-передачі транспортних засобів №8487/24/1/002713 від 19 вересня 2024 року.
Позивачка звернулась до Територіального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ №2141 для перереєстрації транспортного засобу на себе та отримання нового свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, однак, працівниками ТСЦ МВС №2141 в усній формі було відмовлено позивачці у вчиненні даної реєстраційної дії та не прийнято її документи.
25 червня 2025 року адвокатом Німець О.М. було надіслано адвокатський запит до ТСЦ МВС №2141 про надання інформації про причини відмови працівниками ТСЦ МВС №2141 ОСОБА_1 в перереєстрації транспортного засобу.
01 липня 2025 року листом ТСЦ МВС №2141 повідомив, що зазначений у запиті транспортний засіб значиться знятий в ЄДР ТЗ МВС 30.05.2025 з обліку у зв`язку з вибракуванням в ТСЦ №4641, у зв`язку з чим не представляється можливим здійснити перереєстрацію дано автомобіля з наявними документами на час відвідування ТСЦ №2141
У відповідь на адвокатський запит адміністратор ТСЦ МВС №4641 надав заяву ОСОБА_2 від 30.05.2025 про зняття автомобіля марки «КІА» моделі «CERATO», 2005 року випуску з обліку у зв`язку з вибраковкою. У заяві зазначено, що ОСОБА_2 свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 було здане до ТСЦ МВС №4641, однак, з власноруч написаної заяви ОСОБА_2 , яка також додана до відповіді, вбачається, що свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та номерні знаки вона просить вважати втраченими при невідомих обставинах. 

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Питання державної реєстрації транспортного засобу регулюються Законом Україні "Про дорожній рух" (далі - Закон №3353-ХІІ), Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 №1388, Інструкцією про порядок здійснення підрозділам Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої наказом МВС України від 11.08.2010 року №379, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2011 №123/18861, (із змінами) (далі - Інструкція №379) та Порядком ведення Єдиного державного реєстру транспортних засобів, затвердженого наказом МВС України від 16.11.2020 №779 (далі -Порядок №779).
Частиною 1 ст.34 Закону України №3353-XII визначено, що державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, а також відсутності будь-яких обтяжень, у тому числі за даними Державного реєстру обтяжень рухомого майна, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, присвоєнням буквено-числової комбінації номерних знаків з їх видачею або без такої, оформленням і видачею реєстраційних документів та/або їх формуванням в електронному вигляді.
Власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів. У разі наявності обтяжень реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів здійснюється за наявності згоди обтяжувача (обтяжувачів), справжність підпису (підписів) якого (яких) засвідчено нотаріусом (ч.11 ст.34 Закон №3353-XII).
Також, суд зазначає, що єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), присвоєння буквено-цифрової комбінації номерних знаків з їх видачею або без такої, оформлення і видачі реєстраційних документів та/або їх формування в електронній формі встановлюється Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року №1388, (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 23.12.2009 року №1371), зі змінами, (далі - Порядок №1388), який носить імперативний-характер.
Порядок №1388 є обов`язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх.
Згідно з пунктом 7 Порядку №1388 власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях. У разі припинення або скасування воєнного стану на всій території України або в окремих її місцевостях власники зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом дев`яноста днів.
Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) в уповноважених органах МВС та без номерних знаків, що відповідають вимогам, установленим МВС, а також ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах або знищені чи підроблені, забороняється.
У відповідності до абз. 1 п. 8 Порядку №1388 державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність, для юридичних осіб - організаційно-розпорядчий документ про проведення державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортних засобів та видана юридичною особою довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Не допускаються до державної реєстрації транспортні засоби з правим розташуванням керма (за винятком транспортних засобів, які були зареєстровані в підрозділах Державтоінспекції до набрання чинності Законом України "Про дорожній рух").
В свою чергу, відповідно до абз. 1 п. 40 Порядку №1388 зняття з обліку транспортних засобів (зокрема за бажанням власника, оскільки його транспортний засіб тимчасово не бере участь у дорожньому русі на території України, для відчуження транспортного засобу суб`єкту господарювання, що здійснює торгівлю транспортними засобами, та у зв`язку з вибракуванням (списанням) транспортного засобу в цілому) здійснюється в сервісному центрі МВС або через центр надання адміністративних послуг на підставі заяви власника, документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України чи спеціальний статус особи, виконавчого напису нотаріуса, постанови державного або приватного виконавця чи рішення суду.
Відповідно до абз.1 та абз. 2 п.45 Порядку №1388 вибракувані (списані) транспортні засоби (у тому числі ті, що перебувають на тимчасовому державному обліку) юридичних осіб знімаються з обліку на підставі затверджених актів, а фізичних осіб - за заявами їх власників.
Номерні знаки і реєстраційні документи здаються до сервісних центрів МВС.
Як вбачається з матеріалів справи, 30.05.2025 року ОСОБА_2 звернулася до Територіального сервісного центру №4641 із заявою у якій просила "списати" автомобіль КІА CERATO НОМЕР_2 та рахувати номерні знаки та свідоцтво про реєстрацію втрачиними при невідомих обставинах. (а.с.11).
ОСОБА_2 подала також електронну заяву №2560161686 від 30.05.2025 року (а.с. 10).
Суд вважає за необхідне зазначити, що вибракування (списання) транспортного засобу є різновидом зняття з обліку транспортного засобу.
В свою чергу, згідно із абз.13 п. 42 Порядку №1388 у разі втрати власником свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта) зняття з обліку або перереєстрація транспортного засобу проводиться після видачі нового свідоцтва про реєстрацію, крім випадків зняття з обліку транспортних засобів, які перейшли у власність спадкоємця на підставі свідоцтва про право на спадщину.
Натомість, матеріали справи не містять доказів видачі нового свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_2 .
За таких обставин, суд робить висновок про те, що Територіальним сервісним центром Міністерства внутрішніх справ №4641 було здійснено операцію зі зняття з обліку транспортного засобу марки «КІА», моделі «CERATO», 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 з порушенням Порядку №1388, у зв`язку з чим, зазначена операція в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів підлягає скасуванню.
При цьому, зазначені у заяві ОСОБА_2 обставини про втрату номерних знаків та свідоцтва про його реєстрацію не відповідають дійсності, оскільки 19 вересня 2024 року між ТОВ "РТ АВТО ПЛЮС" (Комісіонер) та ОСОБА_2 (Комітент) було укладено договір комісії №8487/24/1/002713 щодо продажу транспортного засобу марки «КІА», моделі «CERATO».
Факт укладення такого договору свідчить, що на час передання ТОВ "РТ АВТО ПЛЮС" транспортного засобу, його реєстраційні документи та номерні знаки перебували у розпорядженні попереднього власника та були доступними для вчинення правочину.
Крім того, 20 вересня 2024 року ОСОБА_1 придбала у товариства з обмеженою відповідальністю «РТ АВТО ПЛЮС», які діяли від імені ОСОБА_2 , транспортний засіб марки «КІА» моделі «CERATO», 2005 року випуску, що підтверджується договором купівлі-продажу №8487/24/1/002713 та актом приймання-передачі транспортних засобів №8487/24/1/002713 від 19 вересня 2024 року.
Також, представником позивача до суду було подано копії Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .
Отже, твердження ОСОБА_2 у заяві про втрату реєстраційних документів та номерних знаків суперечить реальним фактичним обставинам, підтвердженим письмовими доказами у справі.
Відтак, оскільки позивач набув право власності на автомобіль марки «КІА» моделі «CERATO», 2005 року випуску, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 та номерні знаки не здані до відповідача, беручи до уваги той факт, що зняття з обліку транспортного засобу відбулось за заявою ОСОБА_2 , уже на момент продажі спірного транспортного засобу позивачці, що призвело до порушення прав позивача вільно користуватися та розпоряджатися придбаним згідно договору купівлі-продажу транспортним засобом на власний розсуд, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити шляхом зобов`язання відповідача скасувати операцію зі зняття з обліку зазначеного транспортного засобу.
Відповідно до п.п.4, 5 розділу ІІ Порядку ведення Єдиного державного реєстру транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України №779 від 06.11.2020 (далі - Порядок № 779), внесення до Єдиного державного реєстру транспортних засобів інформації про об`єкти обліку здійснюється в разі: 1) державної реєстрації транспортного засобу; 2) перереєстрації транспортного засобу; 3) зняття з обліку транспортного засобу; 4) скасування державної реєстрації транспортного засобу; 5) скасування перереєстрації транспортного засобу; 6) скасування зняття з обліку транспортного засобу; 7) відомчої реєстрації транспортного засобу; 8) внесення відомостей про належного користувача транспортного засобу; 9) передачі права користування та/або розпорядження транспортним засобом іншій особі з видачею тимчасового реєстраційного талона.
В Єдиному державному реєстрі транспортних засобів формуються та реєструються заяви власників транспортних засобів у сфері державної реєстрації, перереєстрації, зняття з обліку транспортних засобів, у тому числі заяви про внесення відомостей про належного користувача транспортного засобу з обов`язковим присвоєнням програмними засобами ведення ЄДРТЗ кожній окремій заяві реєстраційного номера та фіксуванням дати і часу реєстрації.
Порядок здійснення центрами надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів (далі - Центри), державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортних засобів (далі - ТЗ), оформлення і видачі свідоцтв про реєстрацію ТЗ, тимчасових реєстраційних талонів (далі - реєстраційні документи) та номерних знаків на ТЗ встановлено Інструкцією про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України №379 від 11 серпня 2010 року (далі - Інструкція №379 у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовірності).
Відповідно до п. 1.3. Інструкції №379 відповідно до вимог законодавства України перша реєстрація транспортного засобу - реєстрація транспортного засобу, яка здійснюється уповноваженими державними органами України щодо цього транспортного засобу в Україні вперше. Якщо ТЗ раніше був зареєстрований на території України, у тому числі тимчасово, чи перебував на відомчому обліку, подальша його реєстрація в Україні не вважається першою.
Розділ 4 Інструкції № 379 регулює питання перереєстрації транспортних засобів, відповідно до якого перереєстрація ТЗ проводиться працівниками Центру з урахуванням вимог пунктів 8, 12, 15, 33-39 Порядку №1388. У разі перереєстрації ТЗ свідоцтво про реєстрацію ТЗ (технічний паспорт) підлягає заміні на загальних підставах.
У свою чергу, відповідно до п. 8 Порядку 1388 державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність, для юридичних осіб - організаційно-розпорядчий документ про проведення державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортних засобів та видана юридичною особою довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Не допускаються до державної реєстрації транспортні засоби з правим розташуванням керма (за винятком транспортних засобів, які були зареєстровані в підрозділах Державтоінспекції до набрання чинності Законом України "Про дорожній рух").
За таких умов, належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача скасувати операцію зі зняття з обліку транспортного засобу, що у повній мірі захищає порушене право позивача та надає йому можливість для вчинення подальших дій щодо перереєстрації спірного автомобіля за позивачем.
Відповідно до положень протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно практики Європейського суду з прав людини «мирне володіння» означає, що порушення принципу, встановленого у першому реченні, може мати місце і за відсутності прямого або фізичного втручання у право власності особи. Так, наприклад, порушення може мати форму позбавлення можливості використовувати власність, або інших форм перешкоджання реалізації права власності, що є наслідком застосування законодавства або заходів органів державної влади, рішення суду Wiggins v. United Kingdom Appl. 7456/76 (1979).
У пунктах 38, 39 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04) вказано, що Суд повторює, що стаття 1 Першого протоколу, по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як «окремі», тобто не пов`язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (рішення у справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства» від 8 липня 1986 року). Будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (див. рішення у справі «Беєлер проти Італії» [GC], N 33202/96, п. 107, ECHR 2000-I).
На думку суду, виходячи із правил застосування норм статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закладених у судовій практиці Європейського суду з прав людини, у спірних правовідносинах мало місце втручання у право власності позивача на транспортний засіб шляхом обмеження такого права, при цьому, «справедливого балансу» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав позивача дотримано не було, оскільки добросовісно та у встановленому законом порядку набувши право власності на транспортний засіб, позивач був обмежений у реалізації такого права шляхом скасування запису в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів про зняття з обліку у зв`язку з вибракуванням транспортного засобу марки «КІА», моделі «CERATO».

Суд зазначає, що умовою для звернення особи до адміністративного суду з позовом щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльності будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб таких органів є наявність у позивача суб`єктивного переконання в порушенні його прав або свобод чи в існуванні перешкод у здійсненні цих прав.
В свою чергу, порушенням суб`єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею такого права, що унеможливлює одержання особою того, на що вона може розраховувати в разі належної поведінки зобов`язаної особи.
Тобто, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків такої особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.
При цьому, виходячи з наведених вище положень законодавства, особа-позивач на власний розсуд визначає, чи порушені її права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.
Разом з цим, задоволення відповідних позовних вимог особи можливе лише в разі наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, при цьому така зміна відбувається з порушенням критеріїв правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, встановлених КАС України.
Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позову.
Критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.
Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити дії після скасування його адміністративного акта.
Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Частиною 1 та 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на встановлені судом обставини, що підтверджуються належними доказами, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно ст.2 ч.3 п.10 КАС України, основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є, зокрема, відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.
Відповідно до ч.1 та 3 ст.132 КАС України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Статтею 134 КАС України, встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Витрати на правничу допомогу адвоката можуть включати в себе гонорар адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката.
При відшкодуванні витрат на правничу допомогу розмір судових витрат встановлюється судом на підставі поданих доказів (договори, рахунки, тощо). У такому випадку важливо, щоб договір про надання правничої допомоги був з прозорим ціноутворенням, аби суд міг об`єктивно оцінити вартість та обсяги роботи адвоката. Помічник адвоката повинен також надати детальний опис виконаних робіт з наданням доказів (документального підтвердження) факту виконаних робіт.
Розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних помічником адвоката, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати, необхідні для надання правничої допомоги.
Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Відповідно до ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У справі East/West Alliance Limited проти України Європейський суд з прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі Ботацці проти Італії (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява №34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).
У п.269 Рішення у цій справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), n. 55 з подальшими посиланнями).
Судом встановлено, що відповідно договору про надання правничої допомоги №061-06/25 від 25 червня 2025 року, опису робіт виконаних адвокатом від 24.07.2025 року та платіжної інструкції №А551-ТК84-МНАК-3ВКК від 24.07.2025 року, сума, яку позивач поніс за надання правової допомоги адвоката складає 11 250 грн.
Згідно з ч.9 ст.139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Таким чином, позивач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до ч.1 ст.139 КАС України.
З урахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку про задоволення клопотання представника позивача про відшкодування витрат на правову допомогу.
На підставі наведеного ти керуючись статями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ №4641, третя особа – ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії – задовольнити.

Зобов`язати Територіальний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ №4641 скасувати в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів операцію зі зняття з обліку транспортного засобу «КІА» моделі «CERATO», 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_4 ) за рахунок бюджетних асигнувань Територіального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ №4641 (ЄДРПОУ - 43611996) сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн. (одну тисячу двісті одинадцять гривень двадцять копійок) та витрати на правову допомогу у розмірі 11 250 грн. (одинадцять тисяч двісті п`ятдесят гривень).

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.255 КАС України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя	П.П.Микуляк