Справа №701/151/26
Номер провадження2/701/247/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
27 квітня 2026 року      Маньківський районний суд, Черкаської області
в складі: головуючого – судді -    Костенка А. І.
за участю секретаря -    Брітан О. О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в с-ще Маньківка справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2  про визнання права особистої приватної власності, 

В С Т А Н О В И В :
Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання права особистої приватної власності. 
На підставу своїх вимог спирається на те, що позивач, ОСОБА_1 , перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , зареєстрованому 14.08.1968 року Гуто-Яцковецьким сільським ЗАГС, Дунаєвецького району, Хмельницької області. Фактичні сімейні відносини між ними були припинені у 1983 році, коли відповідач покинув сім`ю, та виїхав до Російської Федерації, де проживав з іншою сім`єю. Це підтверджується Рішеннями Дунаєвецького районного суду, Хмельницької області про стягнення аліментів з відповідача від 08.12.1983 року, та 28.08.1985 року, прийнятою заявою в Єсильський районний суд Тургайської області від 30.04.1993 року, листом з місця роботи відповідача від 18.11.1993 року, та виконавчим листом про стягнення аліментів Березовського міського суду Свердловської (нині Єкатеринбурзької) області Російської Федерації від 03.02.1995 року. Місце знаходження відповідача на теперішній час позивачу невідоме, що підтверджується матеріалами справи про офіційне розірвання шлюбу в 2006 році Маньківського районного суду, та фактичним припиненням відносин з 1983 року. Інше місце проживання відповідача позивачу невідоме. З моменту залишення сім`ї відповідач: не проживав разом з позивачем; не брав участі у придбанні нерухомого майна; ніколи не був зареєстрований, та не проживав у житловому будинку смт. Буки; не брав участі у веденні спільного господарства. 24.05.2002 року, у зв`язку з переїздом жити до рідні, позивачем особисто було придбано: житловий будинок, розташований у АДРЕСА_1 , земельну ділянку під вказаним будинком. Будинок та земельну ділянку було придбано за особисті кошти позивача, відповідач участі у придбанні майна не брав. На момент придбання зазначене майно фактично було набуте позивачем у період припинення шлюбних відносин та окремого проживання. Право власності позивача підтверджується договорами купівлі-продажу від 24.05.2002 року. Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 04.05.2006 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано без його участі. Відповідач ніколи не заявляв прав на вказане майно, не користувався ним та не утримував його. Спір щодо належності зазначеного майна між сторонами відсутній. У зв`язку з необхідністю нотаріального оформлення договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки під ним, виникла потреба у судовому підтвердженні права особистої приватної власності позивача на зазначене майно. Нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з неможливістю встановлення правового режиму зазначеного майна, що і змусило позивача звернутись з відповідним позовом до суду.
Позивач в судове засідання не з`явилася, але згідно позовної заяви позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить справу розглядати у її відсутності.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України), причини неявки визнані поважними невідомі, заяв та клопотань про розгляд справи у його відсутності чи відкладення розгляду справи не надходило, але його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті у його відсутність на підставі зібраних доказів. Європейський суд з прав людини у рішенні «Пономарьов проти України» від 03.04.2008 року зазначив, що сторони в розумні інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Враховуючи вищевикладене та приписи ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі осіб, які в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 , перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , зареєстрованому 14.08.1968 року Гуто-Яцковецьким сільським ЗАГС, Дунаєвецького району, Хмельницької області. Фактичні сімейні відносини між ними були припинені у 1983 році, що підтверджується Рішеннями Дунаєвецького районного суду, Хмельницької області про стягнення аліментів з відповідача від 08.12.1983 року, та 28.08.1985 року, прийнятою заявою в Єсильський районний суд Тургайської області від 30.04.1993 року, листом з місця роботи відповідача від 18.11.1993 року, та виконавчим листом про стягнення аліментів Березовського міського суду Свердловської (нині Єкатеринбурзької) області Російської Федерації від 03.02.1995 року. 24.05.2002 року, позивачем було придбано: житловий будинок, розташований у АДРЕСА_1 , земельну ділянку під вказаним будинком. Право власності позивача підтверджується договорами купівлі-продажу від 24.05.2002 року. Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 04.05.2006 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. У зв`язку з необхідністю нотаріального оформлення договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки під ним, виникла потреба у судовому підтвердженні права особистої приватної власності позивача на зазначене майно. Нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з неможливістю встановлення правового режиму зазначеного майна.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із частинами першою, другою, четвертою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до положення статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтями 316, 317 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої, шостої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності.
У відповідності до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504-17-ц.
Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Згідно частини 6 статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до роз`яснень наданих у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року № 11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18).
Якщо один з подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя, зазначене узгоджене з позицією ВСУ (Постанова ВСУ у справі № 6-1568цс16).
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до частини першої, третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Проаналізувавши вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність в матеріалах справи поданих позивачем достовірних доказів, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи та достатність доказів, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування, що дає суду змогу дати відповідну належну оцінку доказам та ухвалити законне, обґрунтоване рішення по суті спору, тому заявлені вимоги підлягають до задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 81, 142, 258, 259, 263-265, 273, 280-282, 289, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :
Позов задоволити.
Визнати за  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (зареєстрованою та жителькою АДРЕСА_2 РНОКПП: НОМЕР_1 ) право особистої приватної власності у розмірі 100 % на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (зареєстрованою та жителькою АДРЕСА_2 РНОКПП: НОМЕР_1 ) право особистої приватної власності у розмірі 100 % на земельну ділянку, на якій розташований зазначений житловий будинок.
Визнати зазначене майно особистою приватною власністю позивача та таким, що не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та не потребує згоди іншого з подружжя для його відчуження.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 (тридцяти) днів з дня вручення йому відповідного рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження.

Суддя      А. І. Костенко