ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року
м. Київ

справа № 991/7774/24
провадження № 61-7488св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Воробйової І. А, Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 

учасники справи:
позивач - держава Україна в особі Спеціалізованої антикорупційної прокуратури,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом держави Україна в особі Спеціалізованої антикорупційної прокуратури до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання необґрунтованими активів та стягнення їх в дохід держави

за касаційною скаргою прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури на постанову Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 12 травня 2025 року у складі колегії суддів: Панаіда І. В., Глотова М. С., Панкулича В. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2024 року держава Україна в особі Спеціалізованої антикорупційної прокуратури звернулася до Вищого антикорупційного суду з позовом, у якому прокурор просив визнати необґрунтованим активом квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 5823653101) (далі також - об`єкт нерухомості), та стягнути її в дохід держави.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що наказом Командувача сухопутних військ Збройних Сил України від 22 травня 2023 року № 460 ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника територіального центру комплектування та соціальної підтримки - начальника сектору мобілізаційно-оборонної роботи ІНФОРМАЦІЯ_1 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (далі - ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Під час здійснення заходів щодо виявлення необґрунтованих активів за повідомленням Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - Національне агентство) позивач з`ясував факт набуття ОСОБА_1 у власність квартири АДРЕСА_1 . 

Позивач стверджує, що вказаний об`єкт нерухомості придбаний за дорученням ОСОБА_2 з метою його подальшого фактичного використання та розпорядження ОСОБА_1 

ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_1 .

На підтвердження своєї позиції позивач посилався на такі обставини:
під час укладення договору купівлі-продажу квартири від 26 травня 2023 року в інтересах ОСОБА_2 на підставі довіреності від 26 травня 2023 року діяла дружина ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , яка також наділена правом вчиняти інші супутні дії, пов`язані з виконанням довіреності;
наявність у ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_4 ключів від під`їзду об`єкта нерухомості;
витрати ОСОБА_1 на обслуговування вказаного об`єкта нерухомості, що підтверджується випискою з оплатою на монтаж секції паркану на подвір`ї;
зазначення адреси об`єкта нерухомості у декларації ОСОБА_1 , поданій 18 березня 2024 року за звітній 2023 рік як фактичне місце проживання;
отримання поштових відправлень на адресу об`єкта.

У своїй сукупності, на думку позивача, вказані обставини підтверджують факт проживання у цій квартирі ОСОБА_1 .

Власником активу є матір ОСОБА_1 , однак можливість придбання нею об`єкта нерухомості за рахунок власних грошових коштів, а також спільних коштів із ОСОБА_3 викликає обґрунтовані сумніви. Сукупний дохід ОСОБА_2 згідно з інформацією з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків у період з 2000 року до 2021 року становив 3 202,14 грн, а розмір отриманих доходів її чоловіком ( ОСОБА_3 ) за період з 1999 до 2012 роки становив 21 265,36 грн без урахування витрат на проживання протягом цього періоду. Будь-яких підтверджуючих відомостей про відчужені об`єкти нерухомості, отримані за них грошові кошти та джерела походження інших коштів, про які стверджувала ОСОБА_2 у відповідях на запити Національного агентства, немає. Інформації про отримання доходів з оренди земельної ділянки також немає. Станом на 19 вересня 2023 року згідно з інформацією, відображеною в Єдиному реєстрі транспортних засобів, немає відомостей щодо наявності транспортних засобів. Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ОСОБА_2 не була зареєстрована як фізична особа - підприємець.

З огляду на це позивач вказав, що станом на момент набуття об`єкта нерухомості ОСОБА_2 ні самостійно ні за рахунок заощаджень з її чоловіком не мала можливості придбати квартиру.

Водночас відповідно до щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2022 рік у ОСОБА_1 та його дружини на праві спільної сумісної власності наявні готівкові кошти в розмірі 15 000,00 дол. США (548 529,00 грн станом на 26 травня 2023 року). За період січень - травень 2023 року загальний розмір доходу подружжя становив 1 372 149,03 грн, а витрати протягом цього періоду становили 1 894 450,04 грн, що включали витрати та придбання транспортного засобу. Таким чином, сукупний законний дохід подружжя станом на момент набуття об`єкта нерухомості становив 26 227,99 грн. Отже, ОСОБА_1 та його дружина не мали фінансової можливості за рахунок законних доходів самостійно придбати об`єкт нерухомості.

Позивач стверджував, що різниця між вартістю об`єкта нерухомості та максимально можливими законними доходами становить 1 894 126,01 грн, що свідчить про необґрунтованість активу відповідності до частини другої статті 290 ЦПК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Вищий антикорупційний суд рішенням від 20 січня 2025 року позов задовольнив. Визнав необґрунтованим актив, а саме квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 5823653101, яка належить ОСОБА_2 , та стягнув її в дохід держави.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними. Суд виходив з того, що позивач довів факт опосередкованого набуття ОСОБА_1 , який є особою, уповноваженою на виконання функцій держави, необґрунтованого активу через формальне оформлення права власності на свою матір, - ОСОБА_2 . Водночас відповідачі не надали достатньо доказів, які переконали б суд першої інстанції у протилежному та спростували доводи позивача.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду постановою від 12 травня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Віданової О. В. задовольнила. Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Коломійця В. А. і третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_4 задовольнила частково. Рішення Вищого антикорупційного суду від 20 січня 2025 року скасувала та ухвалила нове, яким у задоволенні позову відмовила.

Судове рішення апеляційний суд мотивував тим, що встановлені судом першої інстанції на підставі відомостей Державного реєстру фізичних осіб - платників податків вкрай низькі офіційні доходи родини ОСОБА_5 дійсно вказують не лише на неможливість набуття майна такої вартості, а і на об`єктивну неможливість в принципі існування родини на такі доходи. Разом із тим ОСОБА_2 не є та ніколи не була особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та, відповідно, не мала обов`язку декларування власних доходів, що пояснює відсутність об`єктивних відомостей про них. Висновки суду першої інстанції щодо недостатності її офіційних доходів та доходів родини зроблені на підставі суперечливості її показань, наданих в судовому засіданні, тим, що були подані письмово в Національне агентство. Однак апеляційний суд вважав, що позивач не спростував доводи заявників щодо можливості родини ОСОБА_5 за 2000 - 2023 роки заощадити частину коштів на купівлю квартири в м. Полтаві, як і не спростував факт отримання родиною коштів у розмірі 30 000,00 дол. США від ОСОБА_6 - батька ОСОБА_1 на придбання квартири, в якій мали проживати їх з ОСОБА_2 онуки. При цьому суд першої інстанції не взяв до уваги, що спірна квартира була придбана ОСОБА_2 26 травня 2023 року, тоді як ОСОБА_1 був призначений на посаду заступника начальника територіального центру комплектування та соціальної підтримки 22 травня 2023 року, але фактично приступив до виконання посадових обов`язків 03 червня 2023 року, після відпустки, тобто станом на час набуття квартири до виконання обов`язків заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 не приступив.

З огляду на це апеляційний суд вважав, що надана позивачем сукупність доказів на підтвердження зв`язку ОСОБА_1 як особи, уповноваженої на виконання функцій держави, з активом - спірною квартирою, а також на підтвердження набуття такого активу ОСОБА_2 за його дорученням, як і можливість ОСОБА_1 прямо чи опосередковано вчиняти щодо спірного активу повноваження власника переважає ту сукупність доказів, що надані відповідачами на спростування такого зв`язку та доведення можливості ОСОБА_2 набути спірну квартиру у порядку, визначеному законом.

Водночас, враховуючи відсутність у родини ОСОБА_1 іншого житла чи об`єктів нерухомості, зважаючи на те, що і він, і його дружина ОСОБА_4 є кадровими військовими, які перебувають на службі в Збройних Силах України, мають на утриманні двох малолітніх дітей, беручи до уваги рівень доходів подружь ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , батька відповідача ОСОБА_6 , факт неодержання ОСОБА_1 як військовослужбовцем житла від держави, апеляційний суд дійшов висновку про те, що немає підстав вважати спірну квартиру необґрунтованим активом.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У червні 2025 року прокурор Спеціалізованої антикорупційної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 12 травня 2025 року й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні апеляційних скарг відмовити повністю. 

Підставою касаційного оскарження вказував те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 червня 2024 року у справі № 991/5169/23, від 04 жовтня 2023 року у справі № 991/2396/22, від 24 січня 2024 року у справі № 991/1786/22.

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків апеляційного суду про відсутність зв`язку між ОСОБА_1 як особою, уповноваженою на виконання функцій держави, та спірною квартирою, придбаною його матір`ю ОСОБА_2 . При цьому суд не врахував частину восьму статті 290 ЦПК України, яка передбачає можливість визнання активу необґрунтованим, якщо він був набутий іншою особою за дорученням або за сприяння особи, уповноваженої на виконання функцій держави, або якщо така особа може здійснювати дії, тотожні праву розпорядження активом. Водночас проживання ОСОБА_1 у квартирі, сплата ним комунальних послуг та припинення отримання компенсації за піднайм житла вказують на його фактичний контроль над активом, що не було належно оцінено судом. Родинні зв`язки між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 як особою, уповноваженою на виконання функцій держави, є вагомим чинником для встановлення опосередкованого зв`язку з активом, особливо якщо майно оформлене на близьку особу. Апеляційний суд некритично сприйняв пояснення відповідачів про відсутність зв`язку ОСОБА_1 з квартирою, не оцінивши належним чином докази позивача про його проживання в об`єкті нерухомості та управління майном.

Суд апеляційної інстанції не врахував сукупність другорядних ознак, а саме: близький ступінь родинних зв`язків між ОСОБА_1 , який з родиною проживає у м. Полтаві де розташований об`єкт нерухомості, у зв`язку з переміщенням по службі та необхідністю мати житло за місцем роботи, і ОСОБА_2 , яка проживає у м. Лубни Полтавської області та не мала жодної потреби для придбання житла в м. Полтави, ніж для забезпечення інтересів свого сина ОСОБА_1 . Більше того, самі відповідачі й не заперечували в ході розгляду справу, що актив набувався для забезпечення житлових потреб саме ОСОБА_1 та його родини.

Суд апеляційної інстанції мав враховувати економічну складову пояснень відповідачів щодо джерел походження коштів. Якщо офіційні доходи не дозволяють придбати актив, а пояснення про заощадження чи позики не підтверджені документально, презумпція необґрунтованості активу не спростовується.

Також суд апеляційної інстанції порушив принцип оцінки доказів, передбачений частиною четвертою статті 89 ЦПК України, взявши до уваги пояснення відповідачів та свідків без належного документального підтвердження законності походження коштів, тоді як позивач надав докази недостатності для придбання активу офіційних доходів сім`ї ОСОБА_5 .

У липні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ореховський М. Л. подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову без змін, посилаючись на те, що вона є законною й обґрунтованою. 

У липні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Віданова О. В. подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову без змін, посилаючись на те, що вона є законною й обґрунтованою. 

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 червня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

04 липня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи 

Суди попередніх інстанцій встановили, що відповідно до витягу з наказу від 22 травня 2023 року № 460 командувача Сухопутних військ Збройних Сил України полковника ОСОБА_1 призначено заступником начальника територіального центру комплектування та соціальної підтримки - начальником сектору мобілізаційно-оборонної роботи ІНФОРМАЦІЯ_4 . На момент призначення ОСОБА_1 на підставі наказу від 15 травня 2023 року № 98 вибув у щорічну відпустку з 15 до 28 травня 2023 року.

ОСОБА_1 , який перебуває на військовій службі з 2011 року, та його дружина ОСОБА_4 є кадровими військовослужбовцями, у порядку проходження служби неодноразово змінювали місце проживання, мають на утриманні двох малолітніх дітей, 2012 року та 2017 року. За жодним місцем проходження служби передбаченим згідно із законодавством державним житлом забезпечені не були.

Витяг з послужного списку полковника ОСОБА_1 свідчить, що протягом березня 2022 року - травня 2023 року він обіймав посаду начальника мобілізаційного відділу - заступника начальника управління персоналу штабу оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_5 ». 

Як відомо з декларації за 2022 рік, ОСОБА_1 є особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у зв`язку із займаною посадою начальника відділу.

Активом, щодо необґрунтованості якого вирішується питання, є квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 97,7 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 5823653101).

26 травня 2023 року між ОСОБА_8 як продавцем та ОСОБА_2 як покупцем, від імені якої на підставі довіреності діяла ОСОБА_4 , був укладений договір купівлі-продажу. Відповідно до пункту 1.1. цього договору продавець продав, а покупець купила квартиру АДРЕСА_1 . Договірна вартість становила 1 920 354, 00 грн. Зазначена грошова сума передана представником покупця продавцю.

Рішенням від 26 травня 2023 року № 67773677 державний реєстратор прав на нерухоме майно приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Цвітоха Ю. М. провела державну реєстрацію прав на об`єкт нерухомості за заявою від 26 травня 2023 року № 55512735.

Особою, за якою зареєстроване право власності на об`єкт нерухомості, є мати ОСОБА_1 - ОСОБА_2 (актовий запис про народження ОСОБА_1 від 10 червня 1986 року № 412). 

Згідно з актовим записом від 24 серпня 1985 року № 26 зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 . 

Відповідно до актового запису від 03 жовтня 1997 року № 314 укладено шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 .

Згідно з актовим записом від 22 січня 2010 року № 3 та свідоцтвом про шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_11 22 січня 2010 року зареєстровано шлюб. Факт їх спільного проживання підтверджується відомостями з декларації суб`єкта декларування ОСОБА_1 за 2023 рік.

У декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2023 рік ОСОБА_1 вказав фактичним місцем проживання квартиру АДРЕСА_1 . 

З листа Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «АРТРИ» (далі - ОСББ «АРТРИ») від 20 вересня 2023 року № 12 відомо, що ОСОБА_1 має ключі від під`їзду та сплачує платежі за обслуговування будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з випискою з рахунка від 21 липня 2023 року ОСОБА_1 оплатив 8 240,00 грн за монтаж секцій паркану на подвір`ї. 

Згідно з довідкою від 11 вересня 2024 року № 81 з місця проживання про склад сім`ї і реєстрацію, складеною представником ОСББ «АРТРИ», за адресою: АДРЕСА_1 станом на 11 вересня 2024 року проживають п`ять осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

Факт проживання (користування) ОСОБА_1 , його дружини і дітей у вказаному житловому приміщенні учасники під час судового розгляду не заперечували. Під час допиту як свідка ОСОБА_1 повідомив, що брав участь у ремонті цього об`єкта нерухомого майна і сплачує за нього комунальні послуги.

У судовому засіданні 13 грудня 2024 року свідок ОСОБА_8 пояснив, що з приводу купівлі-продажу квартири до нього звернулась жінка років 50-60, яка приїхала із чоловіком оглянути об`єкт нерухомості. Через місяць після цієї зустрічі для оформлення договору купівлі-продажу до нотаріуса приїхали ця жінка, чоловік і молода дівчина. Грошові кошти у валюті за квартиру жінка (прим. - ОСОБА_2 ) передала молодій дівчині (прим. - ОСОБА_4 ), яка безпосередньо передала їх ОСОБА_8 . Контактів ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у свідка немає. Вказане узгоджується з показаннями, наданими ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Також суд першої інстанції досліджував повний витяг з Єдиного реєстру довіреностей, відповідно до якого 25 травня 2023 року ОСОБА_2 видала ОСОБА_4 довіреність якою уповноважила її купити квартиру, а 26 травня 2023 року видала іншу довіреність ОСОБА_11 для представництва інтересів ОСОБА_2 .

Суд встановив, що довіреність від 25 травня 2023 року, якою ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_4 купити на її ім`я квартиру за адресою: АДРЕСА_5 та представляти її інтереси в усіх установах і організаціях, що стосуються виконання довіреності, видана строком на 3 роки. Суд звернув увагу на те, що в цій довіреності, яка підписана ОСОБА_2 , зроблена помилка в номері будинку: замість номера «3» зазначений номер «5». Більше того, довіреність не містить інформації, за якою ціною представник ОСОБА_4 має придбати відповідний об`єкт нерухомості, а навпаки, представнику надані повноваження купити квартиру на її розсуд та умовах; довіреність від 26 травня 2023 року, якою ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_4 купити на її ім`я квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та представляти її інтереси в усіх установах і організаціях, що стосуються виконання довіреності. Довіреність видана строком на 1 рік. Цією довіреністю представникові надається право подавати і підписувати від імені ОСОБА_2 будь-які заяви, подавати та отримувати документи, підписувати договір купівлі-продажу, сплачувати належні платежі, збори, податки і виконувати всі формальності, пов`язані із довіреністю. В цій довіреності також не зазначено ціну, за якою представник ОСОБА_4 має придбати відповідний об`єкт нерухомості, а навпаки, представнику надані повноваження купити квартиру на її розсуд та умовах.

З пояснень ОСОБА_2 , наданих Національному агентству відомо, що оформлення довіреності зумовлено різким погіршенням стану її здоров`я. Те саме пояснили ОСОБА_1 і ОСОБА_4 у своїх поясненнях Національному агентству. 

2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає не повною мірою з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Законом України від 12 лютого 2015 року № 198-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення діяльності Національного антикорупційного бюро України та Національного агентства з питань запобігання корупції», який набрав чинності 04 березня 2015 року, розділ III ЦПК України доповнено главою 9, яка визначала особливості позовного провадження у справах про визнання необґрунтованими активів та їх витребування, чим запроваджено інститут визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави в порядку цивільного судочинства.

Законом України від 31 жовтня 2019 року № 263-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо конфіскації незаконних активів осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, і покарання за набуття таких активів», який набрав чинності 28 листопада 2019 року (далі - Закон № 263-IX), запроваджено інститут визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави.

Наявність такого інституту стала можливою згідно з Конвенцією Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) проти корупції від 2005 року, Рекомендаціями Групи з розробки фінансових заходів боротьби з відмиванням грошей (FATF), відповідно до яких країни повинні створювати механізми, які дозволяли б без винесення обвинувального вироку конфіскацію доходів, отриманих злочинним шляхом, або інструментів злочину.

Відповідно до підпункту «г» пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є, зокрема, військові посадові особи Збройних Сил України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та інших утворених відповідно до законів військових формувань, крім військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, курсантів вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, курсантів факультетів, кафедр та відділень військової підготовки.

Згідно з частиною першою статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а», «в» і «г» пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

У статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України).

Згідно з пунктом 12 частини першої статті 346 ЦК України до підстав припинення права власності віднесено визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави.

Особливості позовного провадження у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави передбачені главою 12 ЦПК України (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 290 ЦПК України позов про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави подається та представництво держави в суді здійснюється прокурором Спеціалізованої антикорупційної прокуратури. У справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави щодо активів працівника Національного антикорупційного бюро України, прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури чи активів, набутих іншими особами в передбачених цією статтею випадках, звернення до суду та представництво держави в суді здійснюються прокурорами Генеральної прокуратури України за дорученням Генерального прокурора.

Згідно з частиною другою статті 290 ЦПК України позов про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави пред`являється щодо:
активів, набутих після дня набрання чинності Законом № 263-IX, якщо різниця між їх вартістю і законними доходами особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у п`ятсот і більше разів перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день набрання чинності зазначеним Законом, але не перевищує межу, встановлену статтею 368-5 Кримінального кодексу України;
активів, набутих після дня набрання чинності Законом № 263-IX, якщо різниця між їх вартістю і законними доходами особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у п`ятсот і більше разів перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день набрання чинності зазначеним Законом, а кримінальне провадження за статтею 368-5 Кримінального кодексу України, предметом злочину в якому були ці активи, закрите на підставі пунктів 3, 4, 5, 8, 10 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України і відповідне рішення набуло статусу остаточного;
доходів, отриманих від активів, зазначених в абзацах другому та третьому цієї частини.

У частині четвертій статті 290 ЦПК України визначено, що позов про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави може бути пред`явлено до особи, яка, будучи особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, набула у власність активи, зазначені у частині другій цієї статті, та/або до іншої фізичної чи юридичної особи, яка набула у власність такі активи за дорученням особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, або якщо особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може прямо чи опосередковано вчиняти щодо таких активів дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними.

При визначенні різниці між вартістю набутих активів і законними доходами відповідно до частини другої цієї статті не враховуються активи, враховані при кваліфікації діяння у триваючому кримінальному провадженні за статтею 368-5 Кримінального кодексу України, у рішенні про закриття кримінального провадження, крім випадків його закриття на підставі пунктів 3, 4, 5, 8, 10 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, або у вироку суду за зазначеною статтею Кримінального кодексу України, які набрали законної сили (частина шоста статті 290 ЦПК України).

У пункті 1 частини восьмої статті 290 ЦПК України визначено, що термін «активи» означає грошові кошти (у тому числі готівкові кошти, кошти, що перебувають на рахунках/електронних гаманцях, у банках чи інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, емітентах електронних грошей чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах), інше майно, майнові права, нематеріальні активи, у тому числі криптовалюти, обсяг зменшення фінансових зобов`язань, а також роботи чи послуги, надані особі, уповноваженій на виконання функцій держави чи місцевого самоврядування

Під «набуттям активів» слід розуміти набуття активів особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у власність, а також набуття активів у власність іншою фізичною або юридичною особою, якщо доведено, що таке набуття було здійснено за дорученням особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, або що особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може прямо чи опосередковано вчиняти щодо таких активів дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними (пункт 2 частини восьмої статті 290 ЦПК України).

Згідно з пунктом 3 частини восьмої статті 290 ЦПК України особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, є особи, зазначені у пункті 1 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції».

Фактичне володіння через третіх осіб (частина четверта статті 290, пункт 2 частини восьмої статті 290 ЦПК України) «за дорученням»: 1) вказує на відносини, відмінні від визначених цивільним законодавством відносин довірителя і повіреного; 2) означає набуття суб`єктом декларування активів через третіх осіб з метою приховання факту набуття цих активів; 3) вчинення дії «за дорученням» може бути встановлене із сукупності вторинних ознак, які дозволяють дійти висновку, що третя особа діяла в інтересах суб`єкта декларування, а суб`єкт декларування, у свою чергу, отримує вигоду від набутого активу, тоді як «можливість прямо чи опосередковано вчиняти щодо активів дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження», означає: 1) можливість контролювати певне майно через неформалізоване право розпорядження ним шляхом фактичної можливості визначення долі цього майна як безпосередньо, так і через третіх осіб, на яких оформлено відповідне право власності; 2) трактується ширше передбаченої статтею 16 ЦК України складової права власності.

Відповідно до пункту 5 частини восьмої статті 290 ЦПК України термін «законні доходи» означає доходи, правомірно отримані особою із законних джерел, зокрема джерел, визначених пунктами 7 і 8 частини першої статті 46 Закону України «Про запобігання корупції».

Суд визнає необґрунтованими активи, якщо судом на підставі поданих доказів не встановлено, що активи або грошові кошти, необхідні для придбання активів, щодо яких поданий позов про визнання їх необґрунтованими, були набуті за рахунок законних доходів (стаття 291 ЦПК України).

Згідно з частинами першою - третьою статті 292 ЦПК України активи, визнані судом відповідно до статті 291 цього Кодексу необґрунтованими, стягуються в дохід держави. Якщо суд відповідно до статті 291 цього Кодексу визнає необґрунтованими частину активів, у дохід держави стягується частина активів відповідача, яка визнана необґрунтованою, а у разі неможливості виділення такої частини - її вартість. У разі неможливості звернення стягнення на активи, визнані необґрунтованими, на відповідача покладається обов`язок сплатити вартість таких активів або стягнення звертається на інші активи відповідача, які відповідають вартості необґрунтованих активів.

Політико-правовий підхід допускає існування різних конструкцій конфіскації. Як наслідок, у світовій практиці сформувалося два різновиди конфіскації: проти особи (особиста конфіскація, in personam); проти речі (речова конфіскація, in rem).
Традиційно зазначені різновиди конфіскації розмежовуються:
процедурою вилучення майна - конфіскація in personam застосовується в кримінальному судочинстві (або в тому, яке кваліфікується як кримінальне), а in rem - в цивільному судочинстві;
стандартами доказування, які застосовуються, для конфіскації in personam є кримінально-правовий стандарт «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt). Водночас у конфіскації in rem використовується стандарт «баланс ймовірностей» (balance of probabilities).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що:
обговорюваний порядок, незважаючи на термінологію, яка використовується у національному законодавстві, має мало спільного з виключно адміністративною конфіскацією, а, навпаки, стосується попередньої наявності кримінального обвинувачення державної посадової особи, і тому за своєю суттю є цивільною процедурою in rem, яка спрямована на повернення майна, набутого незаконним шляхом, або походження якого неможливо пояснити і яке належить державним посадовим особам та їхньому близькому оточенню;
тягар доведення законності походження майна, яке, як стверджувалось, було отримано незаконним шляхом, міг бути законним чином перекладений на відповідачів цих некримінальних проваджень щодо конфіскації, у тому числі цивільних проваджень in rem. У випадку, коли рішення про конфіскацію було видано в результаті цивільного провадження in rem, яке стосувалося доходів від серйозних злочинів, у таких процедурах суду не потрібні докази «поза сумнівом» щодо незаконності походження майна. Водночас доказ щодо балансу вірогідностей або високої ймовірності незаконного походження майна в поєднанні з неможливістю власником цього майна довести протилежне був достатній для перевірки критерію пропорційності відповідно до статті 1 Протоколу № 1 Конвенції. Національні органи влади відповідно до Конвенції надалі отримали свободу дій у питанні застосування конфіскаційних заходів не лише стосовно осіб, безпосередньо обвинувачених у злочинах, а й членів їхніх сімей та інших близьких родичів, які могли володіти та неформально управляти незаконно набутим майном від імені підозрюваних правопорушників, а також будь-кого, хто не мав необхідного статусу добросовісності (bona fide) (рішення ЄСПЛ від 12 травня 2015 року у справі «Gogitidze and others v. Georgia» («Гогітідзе та інші проти Грузії»), заява № 36862/05, § 91, 105).

Українська модель конфіскації in rem отримала своє вираження в конструкції «необґрунтовані активи», що мають досить нетиповий правовий режим. Такий специфічний правовий режим:
виявляється в досить суттєвих особливостях правового регулювання. Матеріально-правове регулювання конструкції необґрунтованих активів відбувається частково в ЦК України, ЦПК України, Законі України «Про запобігання корупції». У ЦК України міститься тільки фрагментарне регулювання певних аспектів позовної давності, кваліфікації рішення про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави як спростування презумпції правомірності набуття права власності та підстави припинення права власності;
характеризується суб`єктами, до яких може бути пред`явлений позов про визнання активів необґрунтованими, - публічні особи та «пов`язані» з ними особи (частина четверта статті 290 ЦПК України). Тобто правовий режим необґрунтованих активів є свого роду додатковим обмеженням для публічних фізичних осіб. Водночас для звичайних суб`єктів така конструкція нехарактерна і невластива;
закон не здійснює конструювання правового режиму необґрунтованих активів через використання конструкції недійсності. З урахуванням сутності та призначення конструкції недійсності правочину очевидно, що вона не розрахована на її використання при визнанні необґрунтованими активів та їх стягненні в дохід держави, оскільки в цьому разі достатньо спростувати презумпцію правомірності набуття права власності (частина друга статті 328 ЦК України).

Наведені правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 991/2396/22 (провадження № 61-8529св23).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що встановлені судом першої інстанції на підставі відомостей Державного реєстру фізичних осіб - платників податків вкрай низькі офіційні доходи родини ОСОБА_5 дійсно вказують не лише на неможливість набуття майна такої вартості, а й на об`єктивну неможливість у принципі існування родини на такі доходи. Разом із тим ОСОБА_2 не є та ніколи не була особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та, відповідно, не мала обов`язку декларування власних доходів, що пояснює відсутність об`єктивних відомостей про них. Висновки суду першої інстанції щодо недостатності її офіційних доходів та доходів родини зроблені на підставі суперечливості її показів, наданих в судовому засіданні, і тих, що були подані письмово до Національного агентства. Однак апеляційний суд уважав, що позивач не спростував доводів заявників щодо можливості родини ОСОБА_5 за 2000- 023 роки заощадити частину коштів на купівлю квартири в м. Полтаві, як і не спростував факту отримання родиною коштів у розмірі 30 000,00 дол. США від ОСОБА_6 - батька ОСОБА_1 на придбання квартири, в якій мали проживати їх з ОСОБА_2 онуки. При цьому суд першої інстанції не взяв до уваги, що спірна квартира була придбана ОСОБА_2 26 травня 2023 року, тоді як ОСОБА_1 був призначений на посаду заступника начальника територіального центру комплектування та соціальної підтримки 22 травня 2023 року, але фактично приступив до виконання посадових обов`язків 03 червня 2023 року після відпустки, тобто станом на час набуття квартири до виконання обов`язків заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 не приступив.

Верховний Суд не погоджується із зазначеними висновками апеляційного суду з огляду на таке.

Відповідно до частини 12 статті 6 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військові посадові особи - це військовослужбовці, які обіймають штатні посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або які спеціально уповноважені на виконання таких обов`язків згідно із законодавством. Коло повноважень начальника мобілізаційного відділу пов`язане з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків.

Суд першої інстанції встановив, що згідно з послужним списком ОСОБА_1 протягом березня 2022 - травня 2023 року обіймав посаду начальника мобілізаційного відділу - заступника начальника управління персоналу штабу оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_5 ». Із декларації за 2022 рік відомо, що ОСОБА_1 є особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, оскільки займав посаду начальники відділу.

Таким чином, ОСОБА_1 як військова посадова особа Збройних Сил України є особою, уповноваженою на виконання функцій держави, і щодо його активів, за наявності передбачених законом умов, може застосовуватися інструмент визнання активів необґрунтованими і стягнення їх у дохід держави.

Водночас лише факт перебування уповноваженої на виконання функцій держави особи на час набуття активу у відпустці, не свідчить про те, що такий актив набутий законним шляхом, адже не виключено, що такий актив міг бути набутий особою, уповноваженою на виконання функцій держави, на попередній посаді, а тому підстави набуття такого активу підлягають дослідженню.

З огляду на зазначене помилковим є посилання апеляційного суду, як на одну з підстав відмови в задоволенні позову, на те, що особа, уповноважена на виконання функцій держави, набула актив під час перебування у відпустці, зокрема до початку виконання обов`язків.

Згідно зі статтями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Водночас в абзаці другому частини другої статті 81 ЦПК України визначено, що у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави позивач зобов`язаний навести у позові фактичні дані, які підтверджують зв`язок активів з особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та їх необґрунтованість, тобто наявність визначеної частиною другою статті 290 цього Кодексу різниці між вартістю таких активів та законними доходами такої особи. У разі визнання судом достатньої доведеності зазначених фактів на підставі поданих позивачем доказів спростування необґрунтованості активів покладається на відповідача.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави суд виносить рішення на користь тієї сторони, сукупність доказів якої є більш переконливою порівняно із сукупністю доказів іншої сторони (частина четверта статті 89 ЦПК України).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач довів факт опосередкованого набуття ОСОБА_1 , який є особою, уповноваженою на виконання функцій держави, необґрунтованого активу через формальне оформлення права власності на свою матір - ОСОБА_2 . Водночас відповідачі не надали достатньо доказів, які переконали б суд першої інстанції у протилежному та спростували доводи позивача.

При цьому суд першої інстанції вважав, що придбання активу матір`ю ОСОБА_1 через дружину ОСОБА_4 у сукупності з іншими обставинами, а саме:
переведенням ОСОБА_1 для проходження військової служби до м. Полтави напередодні придбання об`єкта нерухомості;
перебуванням ОСОБА_1 на квартирному обліку і неможливості у зв`язку з цим реєстрації права власності на актив на себе;
технічними характеристиками квартири (велика площа, три кімнати) і необхідністю сплачувати за нею комунальні послуги;
тривалим і регулярним використанням ОСОБА_1 , його дружиною і дітьми об`єкта нерухомості;
зазначенням ОСОБА_1 адреси об`єкта нерухомості як фактичного місця проживання;
наявністю в ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 і, водночас, відсутністю у вітчима ОСОБА_1 - ОСОБА_3 ключів від під`їзду, в якому розташована квартира;
оплатою послуг з обслуговування прибудинкової території;
оплатою комунальних послуг;
отриманням ОСОБА_1 і ОСОБА_4 значної кількості поштових відправлень у відділення «Нової пошти», розташовані поблизу об`єкта нерухомості, одразу після його придбання;
відсутністю в ОСОБА_2 фінансової спроможності на придбання активу;
низкою суперечностей в поясненнях різних учасників щодо придбання квартири тощо.

У зв`язку з цим суд першої інстанції виходив з того, що позивач довів факт опосередкованого набуття ОСОБА_1 , який є особою, уповноваженою на виконання функцій держави, необґрунтованого активу через формальне оформлення права власності на свою матір - ОСОБА_2 . Водночас відповідачі не надали достатньо доказів, які переконали б суд першої інстанції у протилежному та спростували доводи позивача.

Разом з цим апеляційний суд дійшов інших висновків про те, що позивач не спростував доводів заявників щодо можливості родини ОСОБА_5 за 2000-2023 роки заощадити частину коштів на купівлю квартири в м. Полтаві, як і не спростував факт отримання родиною коштів у розмірі 30 000,00 дол. США від батька ОСОБА_1 на придбання квартири, які, на думку Верховного Суду, є помилковими з огляду на таке.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).

З огляду на те, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися з урахуванням добросовісності, принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Норми закону полягають в такому: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 14 травня 2024 року у справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24)).

Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

У частині першій статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Відповідно до частини п`ятої статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини другої статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина першої статті 220 ЦК України).

Суд першої інстанції встановив, що свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що з огляду на проблеми зі здоров`ям у 2022 році за погодженням із дружиною вирішив передати синові ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 30 000,00 дол. США для придбання транспортного засобу. Після розмови із сином дізнався, що в нього є достатні матеріальні ресурси для самостійного придбання автомобіля, але він повідомив, що ОСОБА_2 планує купляти квартиру в м. Полтаві. Свідок, який був у хороших відносинах із ОСОБА_2 , зустрівся з нею і запропонував купити квартиру, оскільки у будь-якому випадку ця квартира залишиться внукам. Тому коли на початку весни ОСОБА_2 з її чоловіком знайшли квартиру, ОСОБА_6 передав їй грошові кошти у сумі 30 000,00 дол. США готівкою.

Суд першої інстанції припустив, що надання ОСОБА_6 грошових коштів могло мати місце в об`єктивній дійсності, однак реальною метою їх надання не була купівля квартири для ОСОБА_2 , а придбання квартири для сина та його дітей. Разом з тим таке передання коштів не оформлене жодним правочином. Суд не виключив, що передача грошових коштів між батьками і дітьми (як планувалось першочергово) або ж між колишнім подружжям, які перебувають у доброзичливих відносинах, може відбуватися без дотримання законодавчих формальностей. Водночас відповідачі не надали жодних доказів на підтвердження, коли відбулась передача грошових коштів, в якій сумі, і з якою метою. Суд вважав, що версія про надання ОСОБА_6 грошових коштів у сумі 30 000,00 дол. США для купівлі квартири виникла вже після початку судового провадження, тому суд критично оцінив використання цих грошових коштів для купівлі квартири безпосередньо ОСОБА_2 .

Разом з цим апеляційний суд не врахував, що договір дарування валютних цінностей мав бути укладений письмово та підлягав нотаріальному посвідченню, а тому не можна вважати підтвердженим дарування коштів в сумі 30 000,00 дол. США. Суд також не врахував, що передання коштів не може підтверджуватися показаннями свідків, а письмових доказів на підтвердження цієї обставини матеріали справи не містять.

З огляду на зазначене помилковим є висновок апеляційного суду про обґрунтованість набуття частини активу на вказану суму.

Надаючи оцінку договору позики, суд першої інстанції зазначив, що має обґрунтований сумнів щодо передання ОСОБА_14 грошових коштів незнайомій особі ( ОСОБА_2 ) в розмірі 600 000,00 грн строком на 2 роки на підставі «чесного слова» троюрідного брата. У контексті фінансової спроможності позикодавця надати грошові кошти в борг суд дослідив його декларацію та наявність значної кількості виконавчих проваджень стосовно нього. У судовому засіданні 13 грудня 2024 року ОСОБА_14 повідомив, що не був знайомий з ОСОБА_2 , і про відсутність жодних умов для надання грошових коштів. Свідок зазначив, що не брав земельної ділянки як заставу, оскільки він її не потребував. Тим більше, свідка не цікавило місце розташування цієї земельної ділянки.

Врахувавши, що у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави суд виносить рішення на користь тієї сторони, сукупність доказів якої є більш переконливою порівняно із сукупністю доказів іншої сторони, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що наявні в матеріалах справи письмові докази та показання свідків дають підстави для висновку, що кошти за вказаним договором не можуть вважатися такими, що законним шляхом трансформувалися у набуття активу, адже доводи відповідачів про походження цих коштів не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.

Суд першої інстанцій також зазначив, що не може визнати достовірними та підтвердженими доводи представників відповідачів і третіх осіб про віднесення до джерел доходу використання земельної ділянки, оскільки визначення орієнтовного заробітку з 2016 до 2022 року у сумі близько 400 000,00 - 450 000,00 грн здійснене лише на підставі даних статистики середньої урожайності та середньої вартості сільськогосподарських культур, реалізованих підприємствами у Дніпропетровській області, а доказів про передання земельної ділянки в оренду не надано. 

Суд першої інстанції також вважав необґрунтованими доводи стосовно доходу, отриманого в результаті реалізації на місцевому рівні в м. Лубни різної сезонної сільськогосподарської продукції та обробітку горіхів з огляду на те, що така інформація містить припущення і не підтверджена належними доказами.

Пояснення допитаних як свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про те, що вони працювали і, не будучи офіційно працевлаштованими, отримували додаткові доходи, що дало їм змогу заощадити близько 27 000,00 дол. США суд першої інстанції сприйняв критично, адже за наявності дуже незначного офіційного доходу, якого очевидно не могло вистачити на сім`ю з двох дорослих і двох дітей (які, зокрема, отримували вищу освіту), вони не змоги заощадити таку суму коштів.

Суд уважав непідтвердженими доводи про отримання грошових коштів від продажу квартири у м. Лубни, належної ОСОБА_2 , та домоволодіння у с. Маківці, належного ОСОБА_15 , оскільки вони не надали договорів купівлі-продажу, хоча відповідно до статті 657 ЦК України в редакції, чинній на момент відчуження цих об`єктів, договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Суд також не прийняв на підтвердження доводів ОСОБА_2 про здійснення валютно-обмінних операцій у відділенні АТ «Креді Агріколь банк» в м. Полтава квіитанцій за різні дати у 2019-2023 роки, відповідно до яких здійснено обмін валюти на загальну суму 4 600,00 дол. США, адже вони не містять інформації про особу, яка здійснювала обмінні операції, а отже, неможливо ідентифікувати особу, яка купувала валюту. 

Посилання відповідачів на заощадження грошей в іноземній валюті і відповідно переведення отриманої ОСОБА_2 та ОСОБА_3 пенсії у валютні цінності суд також відхилив з посиланням на те, що для заощадження грошових коштів у іноземній валюті необхідним є періодичне отримання достатнього доходу, який дозволив би особі після всіх витрат, пов`язаних із забезпеченням своєї життєдіяльності (харчування, одяг, комунальні послуги, відпочинок, ліки тощо) здійснювати відповідні накопичення. 

З огляду на зазначене суд першої інстанції не визнав той факт, що активи або грошові кошти, необхідні для придбання активів, щодо яких поданий позов про визнання необґрунтованими, були набуті за рахунок законних доходів ОСОБА_2 та її чоловіка.

Розглядаючи спір, що виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд першої інстанції дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. 

Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що надана позивачем сукупність доказів на підтвердження зв`язку ОСОБА_1 як особи, уповноваженої на виконання функцій держави, з активом - спірною квартирою, а також на підтвердження набуття такого активу ОСОБА_2 за його дорученням, як і можливість ОСОБА_1 прямо чи опосередковано вчиняти щодо спірного активу повноваження власника, переважає ту сукупність доказів, що надані відповідачами на спростування такого зв`язку та доведення можливості ОСОБА_2 набути спірну квартиру у порядку, визначеному законом.

Однак такі висновки апеляційного суду є помилковими, оскільки сукупністю зібраних у справі доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, встановлено, що у ОСОБА_2 та її чоловіка не було достатньо коштів для придбання спірної квартири, і ці обставини та їх юридична оцінка не були належним чином спростовані судом апеляційної інстанції.

Переоцінивши докази, які були оцінені судом першої інстанції з дотриманням процесуального законодавства, апеляційний суд усупереч вимогам частини першої статті 367, статей 376, 382 ЦПК України в оскаржуваному рішенні не зазначив, які порушення норм процесуального права допустив суд першої інстанції і в чому полягають ці порушення, які норми матеріального права неправильно застосовані і в чому полягає таке неправильне застосування, тобто не встановив і не навів достатніх правових підстав для скасування рішення.

Таким чином, апеляційний суд не з`ясував належним чином фактичних обставин справи, у зв`язку з чим скасував законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

При цьому Верховний Суд погоджується і з висновками суду першої інстанції про те, що в разі недоведення власником майна законності походження майна, а якщо має місце опосередковане набуття через третіх осіб (як у цій справі) - неспростування зв`язку із цим активом, стягнення необґрунтованого активу в дохід держави відповідатиме критерію пропорційності.

Будь-яке втручання держави у власність має відповідати вимозі про наявність законної мети - інтересів суспільства.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач унаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Отже, позбавлення права власності має бути: здійснене відповідно до закону, необхідне в демократичному суспільстві і спрямоване на досягнення «справедливого балансу» між інтересами суспільства та інтересами заявника.

Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Адже певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, можуть бути пов`язані з протиправною поведінкою самого набувача майна.

За обставинами цієї справи, відповідачка як власник спірної квартири не довела факту законності походження майна; суд не встановив наявності у неї коштів на набуття цього активу із законних джерел (не встановлено добросовісності набувача; особа, уповноважена на виконання функцій держави (військова посадова особа Збройних Сил України), також не спростувала свій зв`язок з цим активом, а тому немає підстав уважати, що звернення цього активу буде наслідком непропорційного втручання в майно.

З огляду на характер спірних правовідносин не встановлено невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідачки критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Враховуючи, що постанова апеляційного суду не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, вона підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури задовольнити.

Постанову Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 12 травня 2025 року скасувати, рішення Вищого антикорупційного суду від 20 січня 2025 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська 	
Судді:	І. А. Воробйова 	
	А. Ю. Зайцев  Є. В. Коротенко  	
	В. М. Коротун