Номер провадження: 22-ц/813/1779/26 
Справа № 523/16625/24
Головуючий у першій інстанції Мурманова І. М.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Коновалової В.А., Кострицького В.В.,
учасники справи: позивач –Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРОФІТ ФАЙНЕНС», відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Пересипського районного суду міста Одеси від 17 вересня 2025 року, ухвалене Пересипським районним судом міста Одеси у складі: судді Мурманової І.М. в приміщенні того ж суду,
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» звернулося до суду з вказаним позовом, який мотивувало тим, що 03.12.2012 між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та відповідачем було укладено кредитний договір № 001-15791-031212, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти в розмірі 15000 гривень.
Згідно з п. 2.4., 2.5. Кредитного договору клієнт зобов`язується сплатити проценти в розмірі 9,99% річних за користуванням кредитом та комісію в розмірі 3,49% в місяць за обслуговування кредитної заборгованості. 
02.06.2020 між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та позивачем був укладений Договір № 2253/К про відступлення прав вимоги, за умовами якого до позивача перейшло право вимоги за вищевказаним кредитним договором. 
Станом на дату звернення до суду з позовом, заборгованість відповідача становить: 27857,81 гривень, що складається з: 9963,19 грн – основна сума заборгованості; 4576,07 грн – заборгованість за нарахованими процентами по кредиту; 12564,00 грн – заборгованість по комісіям; 517,07 грн – сума 3% річних від основної суми заборгованості за період прострочення повернення кредиту; 237,48 грн - сума 3% річних від суми процентів за період прострочення повернення відсотків.
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 просила стягнути заборгованість у розмірі 9963,19 грн та дозволити їй у зв`язку з невисоким доходом здійснювати погашення заборгованості частинами, посилаючись на те, що здійснювала погашення по договору, що підтверджується детальними нарахуваннями. (а.с. 47-69).
Рішенням Пересипського районного суду міста Одеси від 17 вересня 2025 року позовні вимоги ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором – задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» заборгованість за кредитним договором у розмірі 27857,81 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3028 гривень.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» основну суму заборгованості у розмірі 9963,19 грн, у решті позовних вимог відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на Закон України № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного часу» та вказує, що на даний час не може вчасно та в повному обсязі сплачувати платежі, передбачені умовами договору.
Повідомляє, що не має намір ухилятися від сплати кредитного договору, не відмовляється від фінансових зобов`язань, погасить тіло кредиту, як тільки покращиться фінансове становище.
Посилається на постанову Правління Національного банку України ВІД 06.08.2009 року № 461 «Про заходи щодо забезпечення погашення кредитів», якою схвалено рекомендації щодо роботи банків з позичальниками-фізичними особами, які мають заборгованість за споживчими кредитами та потрапили у скрутне фінансове становище, та рекомендовано коректно та з розумінням ставитися до позичальника.
Вказує, що згідно з роз`яснень Конституційного Суду України, наданих у рішенні від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/2013 положеннями ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Також зазначає, що у підписаній відповідачем заяві, розмір наданого кредитного ліміту не вказано та не міститься посилань на паспорт споживчого кредиту, як складову договору.
Стверджує, що кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з тарифів та Витяг з умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову, тому слід зробити висновок про те, що відповідач не узгодив із позивачем умови щодо нарахування відсотків та строку повернення боргу за кредитним договором.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 27857,81 грн, тому справа є малозначною в силу прямої вказівки в ЦПК України.
Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.
Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 вказаної норми).
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Предметом апеляційного перегляду справи є рішення суду в частині стягнення заборгованості за нарахованими процентами по кредиту у розмірі 4576,07 грн, заборгованості по комісіям у сумі 12564,00 грн, 3% річних від основної суми заборгованості за період прострочення повернення кредиту у сумі - 517,07 грн та 3% річних від суми процентів за період прострочення повернення відсотків у сумі 237,48 грн, в іншій частині рішення суду не переглядається.
Судом встановлено, що 03.12.2012 між первісним кредитором ПАТ «Дельта Банк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, шляхом підписання заяви № 001-15791-031212, за умовами якого відповідачу було надано кредит в розмірі: 15000 гривень, строком на 48 місяців, розмір процентної ставки 9.99%, процентна ставка є фіксованою; розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості: 3.49% в місяць, розмір комісії за надання кредиту 0,00 % від суми кредиту (а.с. 6; 11-12). 
Відповідно до п. 1.1.1 договору встановлено, що кредит надається на власні потреби. 
За п. 3.1. встановлено, що позичальник взяла на себе зобов`язання здійснювати погашення заборгованості щомісячно не пізніше 3 числа кожного місяця у розмірі: 904,00 гривень, у відповідності до графіку платежу. 
П. 4 передбачено, що у разі порушення строків сплати платежів, Банк має право з наступного календарного дня за передбаченим цією Пропозицією днем сплати Платежу, нарахувати та стягнути штрафні санкції в розмірі: 10% суми невиконаного зобов`язання, але не менше та/або не більше 150 грн.
Договір підписано власноруч ОСОБА_1 (а.с. 6). 
Також встановлено, що сторонами договору було підписано графік платежів (а.с. 7). 
Відповідно до заяви від 03.12.2012 року позичальник звернулась з заявою про здійснення надання кредитних коштів, відповідно до умов кредитного договору, шляхом їх зарахування на рахунок № НОМЕР_1 , який відкрито в ПАО «КБ «НАДРА» (а.с. 9). 
Факт перерахування грошових коштів підтверджується документом № 106 (а.с. 14).
02.06.2020 між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» було укладено договір № 2253/К про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» відступило право грошової вимоги ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» до позичальників, в тому числі за кредитним договором № 001-15791-031212 від 03.12.2012 року, що укладений між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ОСОБА_1 сума заборгованості за яким, станом на дату відступлення права вимоги, складає 27857, 81 гривень (а.с. 15-17; 18-19).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що кредитодавець свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надав грошові кошти у розмірі, встановленому договором, проте відповідачка не виконувала належним чином зобов`язання за договором, факт невиконання, порушення виконання зобов`язань безпосередньо підтверджується самим відповідачем у відзиві, де остання зазначала, що перестала виконувати зобов`язання за договором. Оскільки відповідачкою не надано суду доказів, які б спростовували надані позивачем докази щодо розміру заборгованості за кредитним договором, суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Переглядаючи вказане судове рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, дійшла висновку, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як зазначалося вище, 02.06.2020 між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» було укладено договір № 2253/К про відступлення прав вимоги. (а.с. 15-17)
Відповідно до абз. 2 за вказаним договором в день укладення, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, відповідно до п. 4 цього договору, набуває усі права кредитора за основними договорами, включаючи, зокрема право вимагати сплати сум, передбачених ст. 625 ЦК України (індекс інфляції, 3% річних).
Отже, позивач як новий кредитор має право вимагати стягнення з відповідача 3% річних.
В позовній заяві позивачем наведено розрахунок щодо стягнення 3% річних від простроченої суми кредиту та процентів.
Перевіряючи вказаний розрахунок, апеляційний суд вказує таке:
3% річних від основної суми заборгованості за період прострочення повернення кредиту у сумі за період розрахунку: з 02.06.2020 року по 31.12.2020 року - 213 днів.
[Проценти] = 9 963,19 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 213 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 173,95 грн.
Період розрахунку: з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року - 365 днів
[Проценти] = 9 963,19 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 365 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 298,90 грн.
Період розрахунку: з 01.01.2022 року по 23.02.2022 року - 54 дні.
[Проценти] = 9 963,19 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 54 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 44,22 грн.
Разом 517,07 грн.
3% річних від суми процентів за період прострочення повернення відсотків за період розрахунку: з 02.06.2020 року по 31.12.2020 року - 213 днів.
[Проценти] = 4 576,07 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 213 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 79,89 грн.
Період розрахунку: з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року - 365 днів.
[Проценти] = 4 576,07 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 365 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 137,28 грн.
Період розрахунку: з 01.01.2022 року по 23.02.2022 року - 54 дні
[Проценти] = 4 576,07 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 54 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 20,31 грн.
Разом 237,48 грн.
Оскільки матеріали справи не містять доказів повернення кредиту, у передбачений договором строк, суд першої дійшов обґрунтовано висновку про стягнення 3% річних у загальному розмірі 754,55 грн (237,48+517,07).
Посилання скаржника на роз`яснення Конституційного Суду України, наданих у рішенні від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/2013 та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливості відсотків не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Так, у Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2020 року в справі № 559/1605/18 зроблено висновок по застосуванню пункту 3 статті 3, статті 627 ЦК України та вказано, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору; у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору. При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини третьої статті 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства в разі існування певних підстав.
Відтак, з огляду на свободу договору, яка передбачена статтею 6, 627 ЦК України, сторони на власний розсуд визначили строк кредитування, а також передбачили право кредитора нарахувати у цей період відсотки у визначеному договором розмірі.
У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. А тому, враховуючи положення чинного законодавства України про принцип свободи договору, відповідач мав можливість не вступати у кредитні відносини із позивачем, якщо дійсно вважав встановлений розмір відсотків за користування коштами чи інші умови договору несправедливими, натомість ОСОБА_1 погодила зі своєї сторони такі умови договору, підписавши його зміст без будь-яких застережень.
Згідно з п. 2.4. заяви № 001-15791-031212 розмір процентної ставки: 9.99% річних. Процентна ставка є фіксованою. 
Позивачем заявлена заборгованість за нарахованими процентами по кредиту у сумі 4576,07 грн, яка не перевищує тіло кредиту та є пропорційно меншою від заявленої основної суми заборгованості, яка становить 9963,19 грн.
За таких обставин, з урахуванням того, що кредитні кошти були фактично отримані та використані відповідачкою, з умовами щодо сплати процентів за користування кредитом вона погодилася, однак у добровільному порядку отримані кошти не повернула, суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення. 
Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 засвідчила, що погоджується на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, а тому така позиція відповідача розцінюється як спроба уникнення відповідальності за взяті на себе зобов`язання.
Разом з тим, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, позивач також просив стягнути й прострочену заборгованість за комісією в розмірі 12564,00 грн.
Так, згідно з п. 2.5. Кредитного договору розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості: 3,49% в місць, розмір комісії за надання кредиту 0,00 % від суми кредиту.
Водночас, згідно з ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг, однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (п. 3 ч. 3 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), зокрема надання споживчого кредиту.
Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо).
Інакше кажучи, банк неуповноважений стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.
З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався.
Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21).
Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06.11.2023 у справі № 204/224/21, провадження №61-4202сво22, дійшов висновку про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
З огляду на викладене, супутня послуга банку, визначена як надання кредиту в момент видачі, має надаватися клієнту банку безоплатно.
З огляду на викладене вище, пункт п. 2.5. Кредитного договору в частині зобов`язання сплати позичальником комісії у розмірі 12564,00 грн, є нікчемним, тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивача вказаної вище суми грошових коштів відсутні.
Цим обставинам суд першої інстанції не надав належної правової оцінки та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за комісією у розмірі 12564,00 грн.
Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За положеннями ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Підсумовуючи викладене вище, з урахуванням наведеного неправильного застосування судом норм матеріального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, зменшивши суму заборгованості за кредитним договором № 001-15791-031212 з 27857,81 грн до 15293,91 грн, що складається з: 9963,19 грн – основна сума заборгованості; 4576,07 грн – заборгованість за нарахованими процентами по кредиту; 517,07 грн – сума 3% річних від основної суми заборгованості за період прострочення повернення кредиту; 237,48 грн - сума 3% річних від суми процентів за період прострочення повернення відсотків.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За подання позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3028 грн, за подання апеляційної скарги судовий збір підлягав 2917,78 грн.
Позов задоволено частково, що становить 54,89% (15293,81*100/27857,81) від загальної ціни позову, а отже з відповідача підлягає стягненню за подачу позовної заяви 1662,06 грн (3028*54,89%), за подання апеляційної скарги з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 1316,21 грн (2917,78*45,11%), тому шляхом взаємозарахування з відповідача на користь позивача належить до стягнення 345,85 грн (1662,06-1316,21).
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Пересипського районного суду міста Одеси від 17 вересня 2025 року змінити, зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» заборгованості за Кредитним договором № 001-15791-031212 від 03 грудня 2012 року з 27857,81 грн до 15293,81 грн. 
Рішення Пересипського районного суду міста Одеси від 17 вересня 2025 року в частині судового збору скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» (код ЄДРПОУ: 43160452, юридична адреса: 79037, м. Львів, вул. Богдана Хмельницького, буд. 212, офіс № 413) судовий збір у розмірі: 345,85 гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Дата складення повного тексту постанови – 19 травня 2026 року

Судді: М.В. Назарова

В.А. Коновалова

В.В. Кострицький